Розамунде Пилхер
Септември

Превод от английски: Велислава Юрукова, 2012

chitanka.info

Май

Първа глава

Вторник, 3-ти

В първите дни на май лятото най-сетне дойде в Шотландия. Твърде дълго зимата се беше вкопчила със суровите си пръсти и отказваше да отпусне жестоката си хватка. През целия април от северозапад духаха хапливи ветрове, отвявайки първия цъфтеж на дивите гейнеси, и обагряха жълтите тромпети на ранните нарциси в кафяво. Сняг покри върховете на хълмовете и падна дълбоко в циркусите, а фермерите, отчаяни за свежи пасбища, закараха с тракторите последните си запаси от храна до неплодородните полета, където скупчиха мучащия добитък в заслона от суха зидария.

Дори дивите гъски, обикновено отлитащи до края на март, бяха закъснели да се завърнат в арктическата си родина. Последното ято беше отлетяло към средата на април в небето на север, където носената от вятъра островърха формация изглеждаше като едва забележима паяжина.

И тогава само за една нощ непостоянният климат в планинската част на Шотландия омекна. Вятърът обърна посоката си на юг, като донесе със себе си топлия бриз и мекото време, на които останалата част на страната се радваше от седмици, заедно с благоуханието на влажна земя и покълващи растения. Земята се покри с мека и свежа зеленина, дивите бели черешови дървета се възстановиха от набезите на студените ветрове, окуражиха се и покриха клоните си с було от бели като снежинки цветчета. Изведнъж градините пред къщите напъпиха от цветове — жълт, цъфтящ през зимата жасмин, пурпурен минзухар и лилаво-синьото на гроздовете от зюмбюли. Птичките запяха, а със слънцето за първи път от миналата есен настъпи истинска топлина.

* * *

Всяка сутрин от живота си в слънце или в пек Вайълет Еърд ходеше пеша до селото, за да купи от магазина на госпожа Исхак два пинта[1] мляко, вестник „Таймс“ и други дребни бакалски стоки, необходими за издръжката на една възрастна дама, която живее сама. Само понякога в най-студените зимни дни, когато снегът беше натрупан на дълбоки преспи, а ледът криеше опасности, тя се въздържаше от това начинание, водена от принципа, че благоразумието е по-добрата страна на смелостта.

Това не беше лесна разходка. Близо километър надолу по стръмния път между полета, които някога представляваха паркът на Крой, имението на Арчи Балмерино, а после — мъчителното изкачване на този километър обратно. Тя имаше кола и можеше безпроблемно да я ползва, но беше убедена, че ако започнеш да използваш колата си за кратки разстояния, когато старостта се прокрадва към теб, то тогава има сериозна опасност да загубиш подвижността на краката си.

Всичките дълги зимни месеци й се налагаше да се навлича с пластове дрехи за тази експедиция — пуловери, водоустойчиво яке, шал, ръкавици, вълнена шапка, прихлупена ниско над ушите, дебели ботуши. Тази сутрин тя облече пола от туид и жилетка, а на главата не сложи нищо. Слънцето оправи настроението й и тя се почувства изпълнена с енергия и отново млада, а освобождаването от многото връхни дрехи й напомни за задоволството, което изпитваше като дете, когато захвърляше черните вълнени чорапогащи и усещаше приятно прохладния свеж въздух върху босите си крака.

Тази сутрин селското магазинче беше пълно и трябваше да почака малко, докато й дойде редът. Всъщност нямаше нищо против, защото така можеше да поговори с другите клиенти — все познати лица, да се възхищава на времето, да попита за нечия майка, да погледа едно малко момченце как дълбоко замислено избира пакет бонбони „Доли Микс“, които плаща със собствени пари. То не бързаше. Госпожа Исхак чакаше любезно търпелива, докато то вземе решение. Когато най-накрая то направи избора си, тя сложи пакетчето с бонбоните в малка хартиена торбичка и прибра парите.

— Не трябва да ги изяждаш наведнъж, в противен случай ще загубиш всичките си зъбки — предупреди го тя. — Добро утро, госпожо Еърд.

— Добро утро, госпожо Исхак. Какъв прекрасен ден!

— Не можех да повярвам, когато видях, че грее слънце. — Обикновено госпожа Исхак, заточена в този северен климат, дошла от неумолимото слънце на Малави, беше навлечена с жилетки и държеше печка зад тезгяха, на която се топлеше, когато нямаше хора. Все пак тази сутрин тя изглеждаше много по-щастлива. — Надявам се да не се застуди отново.

— Не мисля. Лятото дойде. О, благодаря, млякото и вестникът ми! А, Еди желае някакъв препарат за полиране на мебели и ролка кухненска хартия. И мисля да взема освен това и половин дузина яйца.

— Ако кошницата ви е твърде тежка, мога да изпратя господин Исхак с колата до вас.

— Не, мога да се справя сама, много благодаря.

— Правите доста дълги разходки.

Вайълет се усмихна:

— Но само помислете колко добре ми влияе това.

Натоварена, тя се отправи към къщи — към Пенибърн. Вървейки по тротоара, подмина редицата ниски къщи с блещукащи от отразената слънчева светлина прозорци и с отворени за свежия топъл въздух врати, след това мина през вратите на Крой и пое отново нагоре по хълма. Пътят беше частен — всъщност това бе задната алея на голяма къща — и оттук до Пенибърн оставаше другата половина на пътя нагоре, заобиколен от едната страна от стръмни поля. Дотам се стигаше по чист тесен път, ограден от редици подстригани букови дървета, и тя винаги усещаше облекчение, когато стигаше до мястото, от което знаеше, че няма да се изкачва повече.

Вайълет премести кошницата, която започваше да й тежи, в другата ръка и си направи план, как да изкара остатъка от деня. Това беше една от сутрините, в които Еди помагаше на Вайълет, което означаваше, че тя можеше да остави къщата и да се заеме с градината. Напоследък беше твърде студено дори за нея да работи в градината и нещата бяха позанемарени. Моравата изглеждаше унила и бе покрита с мъх след дългата зима. Може би трябваше да я полее с лейката и да й даде глътка въздух. След това грижливо съхраненият органичен тор трябваше да се изнесе от ямата и да се разхвърля върху новата й леха с рози. Идеята я изпълни със задоволство и радост. Нямаше търпение да се захване за работа.

Тя се забърза. Но тогава, почти веднага, видя непознатата кола, паркирана пред входната й врата, и разбра, че градината ще трябва да почака, поне за момента. Посетител. Каква досада. Кой ли беше дошъл? С кого ли трябваше да седне и да разговаря, вместо да се заеме с копаенето?

Колата беше малко спретнато рено и с нищо не издаваше собственика си. Вайълет влезе в къщата през кухненската врата, където завари Еди на чешмата да пълни чайника.

Тя стовари кошницата на масата.

— Кой е? — прошепна, като сочеше към другата стая.

Еди също сниши глас:

— Госпожа Стейнтън. От Корихил.

— Откога е тук?

— От съвсем скоро. Казах й да почака. Във всекидневната е. Желае кратък разговор. — Еди заговори с нормален глас. — Правя и на двете ви по чаша кафе. Ще го донеса, когато е готово.

Тъй като нямаше извинение или възможност да избяга, Вайълет отиде да види посетителката си. Верена Стейнтън стоеше до прозореца на огряната от слънце всекидневна и гледаше втренчено в градината на Вайълет. Веднага щом Вайълет влезе, тя се обърна.

— О, Вайълет, съжалявам, чувствам се неудобно. Казах на Еди, че бих могла да дойда по друго време, но тя се закле, че ще се върнеш от селото до минута-две.

Верена Стейнтън беше висока и стройна жена около четирийсетте, винаги безукорно и елегантно облечена, което моментално я отличаваше от останалите — в по-голямата си част заети селски жени, които нито разполагаха с време, нито се тревожеха твърде много за външния си вид. Верена и съпругът й Ангъс бяха новодошли в квартала и живееха в Корихил от близо десет години. Преди това Ангъс работеше като борсов брокер в Лондон, но след като натрупа състояние, уморен от градското препускане, купи Корихил, на около осемнайсет километра от Страткрой, премести се на север с жена си и дъщеря си Кати и потърси друго, по възможност по-малко ангажиращо занимание. В крайна сметка се зае с губещ дървообработващ бизнес в Релкърк и през годините го възроди в печелившо и проспериращо предприятие.

Що се отнася до Верена, тя също се бе посветила на кариера, която дълбоко бе обвързана с организация на име „Шотландски туризъм“. През летните месеци фирмата организираше различни редовни маршрути с автобуси, пълни с американски туристи, и им осигуряваше престой като платени гости в добре поддържани частни къщи. В това занимание, което освен всичко представляваше и тежък труд, я беше въвлякла Изабел Балмерино. Вайълет не можеше да се сети за по-изтощителен начин да се изкарат малко пари.

При все това от социална гледна точка семейство Стейнтън се бяха доказали като ценна придобивка за общността, тъй като и двамата бяха приятелски настроени, непретенциозни, гостоприемни и винаги готови да отделят време и усилия за организирането на тържества, автомобилни състезания и различни други благотворителни събития.

И все пак Вайълет не можеше да си представи защо Верена беше тук.

— Радвам се, че ме изчака. Щях да съжалявам, ако те бях изпуснала. Еди ей сега ще ни донесе по чаша кафе.

— Трябваше да се обадя по телефона, но докато пътувах за Релкърк, изведнъж ми хрумна, че е по-добре да се отбия и да си пробвам късмета. На момента. Нямаш нищо против, нали?

— Ни най-малко. — Вайълет здравата излъга. — Заповядай, седни. Боя се, че камината още не е запалена, но…

— О, небеса, кой има нужда от това в ден като днешния? Не е ли цяло блаженство да видиш слънцето?

Тя седна на дивана и кръстоса дългите си елегантни крака. Вайълет се разположи не толкова грациозно на собствения си широк стол. Тя реши да подхване темата направо:

— Еди каза, че искаш да говориш с мен.

— Ами аз изведнъж си помислих, че… ти би била подходящият човек, който би могъл да ми помогне.

Сърцето на Вайълет подскочи, като си представи, че всеки момент ще я поканят да плете покривки за чайниците, да продава билети или да открие поредния базар, градина или благотворителен концерт.

— Да помогна ли? — попита тя глухо.

— Не. Не толкова помощ, колкото да дадеш съвет. Знаеш ли, мисля да организирам танци.

— Танци ли?

— Да. За Кати. Тя ще навърши двайсет и една.

— Но как бих могла да те съветвам аз? Та аз дори не мога да си спомня откога не съм правила подобно нещо. Със сигурност е по-добре да попиташ някой, който е повече в крак с времето. Пеги Фъргюсън-Кромби или Изабел например.

— Но аз си помислих… та ти имаш такъв опит! Ти си живяла тук най-дълго. Исках да видя какво мислиш за идеята.

Вайълет беше слисана. Докато се чудеше какво да каже, се зарадва, когато Еди влезе с подноса с кафе. Еди го остави на табуретката до камината.

— Желаете ли бисквити? — попита тя.

— Не, Еди, мисля, че така е много добре. Много благодаря.

Еди тръгна. След минута можеше да се чуе бръмченето на прахосмукачката на горния етаж. Вайълет сипа кафето.

— Какво имаше предвид?

— Шотландски и народни танци.

Вайълет си въобрази, че е разбрала:

— Имаш предвид касетки за касетофон и ейтсъмс[2] в хола?

— Не. Не такива танци. Наистина големи танци. Ние бихме го направили със стил. С шатра на моравата…

— Предполагам, че Ангъс е богат.

Верена не обърна внимание на това прекъсване.

— … и съответната музикална трупа. Ще ползваме хола, разбира се, но за да се седи навън. И салона. Освен това съм сигурна, че Кати ще иска диско за всичките си лондонски приятели, по всяка вероятност така ще стане. Може би трапезарията. Бихме могли да я превърнем в пещера или даже къщата може да стане пещера…

Естествени и изкуствени пещери, помисли си Вайълет. Верена явно си беше направила домашното. Но тя беше отличен организатор. Вайълет кротко каза:

— Ти вече си планирала всичко.

— И Кати може да покани всичките си приятели от Юг… ще трябва да намерим легла за всички тях, разбира се…

— Говори ли с Кати за идеята?

— Не, вече ти казах. Ти си първият човек, на когото казвам.

— Тя може и да не иска танци.

— Разбира се, че ще иска. Тя винаги е обичала партитата.

Познавайки Кати, Вайълет реши, че това може би е вярно.

— И кога ще бъде събитието?

— Мисля, че септември е най-подходящ. Много хора ще са по тези места заради лова, а и всички все още ще са във ваканция. Шестнайсети може би е добра дата, защото повечето малки деца вече ще са се върнали в пансионите.

— Сега сме едва май. Септември е далеч.

— Зная, но никога не е твърде рано да определиш датата и да започнеш подготовката. Ще трябва да запазя шатрата и уредника и да подготвя отпечатването на поканите. — Тя се сети за друга приятна идея. — И, Вайълет, нали, ако поставим цветни лампиони по целия път нагоре до къщата, ще бъде красиво?

Всичко това звучеше ужасно амбициозно.

— Ще бъде много работа за теб.

— Всъщност не. Американското нашествие ще е приключило дотогава, защото платените гости спират да идват към края на август. Ще мога да се концентрирам. Вайълет, признай, че е добра идея. И само помисли за всички хора, които ще мога да задраскам от списъка със социални контакти. Може да съберем всички на открито наведнъж. Включително — добави тя — семейство Баруелс.

— Не мисля, че познавам семейство Баруелс.

— Не, не ги познаваш. Те са колеги на Ангъс в бизнеса. На два пъти сме излизали с тях на вечеря. Две досадни скучни вечери. И така и не върнахме поканата просто защото не можахме да се сетим за някой, който да издържи вечерта в толкова отегчителна компания. А и има още много други — спомни си тя с видимо удоволствие. — Като подсетя Ангъс за тях, няма да има никакви пречки да подпише няколко чека.

На Вайълет й стана малко мъчно за Ангъс.

— Още кого ще поканиш?

— О, всички! Семейство Милбърнс и семейство Фъргюсън-Кромби, и семейство Бюканън-Райт, и старата госпожа Уестърдейл, и семейство Брандънс. И семейство Стафърдс. Всичките им деца вече са големи, затова бихме могли да поканим и тях. А семейство Мидълтън би трябвало дотогава да са се върнали от Хемпшир, както и семейство Луардс — от Глостършър. Ще направим списък. Ще закача лист хартия в кухнята и всеки път, когато се сетя за някое ново име, ще го записвам. И ти, разбира се, Вайълет. И Едмънд, и Вирджиния, и Алекса. И семейство Балмерино. Изабел ще даде празнична вечеря заради мен, сигурна съм…

Изведнъж всичко започна да звучи някак забавно. Вайълет се понесе назад към спомените си, към забравени случаи. Един спомен я поведе към друг. Тя каза, без да се замисля:

— Трябва да изпратиш покана на Пандора — и не можа да си спомни защо направи това импулсивно предложение.

— Пандора ли?

— Сестрата на Арчи Балмерино. Когато си помисли за парти, човек автоматично се сеща за Пандора. Но, разбира се, ти не си я виждала.

— Но аз зная за нея. По някаква причина името й винаги се споменава по време на празнични вечери. Мислиш ли, че би дошла? Тя със сигурност не се е прибирала у дома повече от двайсет години.

— Със сигурност. Глупава мисъл. Но защо да не пробваш? Какъв стимул би било това за горкия Арчи! И ако нещо може да накара това блуждаещо същество да се върне в Крой, това би било примамката на безспирните танци.

— Значи си на моя страна, Вайълет? Мислиш, че мога да продължа с подготовката?

— Да, ако имаш енергията и средствата, мисля, че е прекрасна и щедра идея. На всички ще ни донесе нещо прекрасно, към което да се стремим.

— Не казвай нищо, докато не говоря с Ангъс.

— Нито дума!

Верена се усмихна със задоволство. И тогава й дойде друга щастлива идея наум.

— Ще имам добро оправдание — каза тя — да отида и да си потърся нова рокля.

Но Вайълет нямаше подобен проблем:

— Аз ще облека черното си кадифе.

[1] Около 1 литър. — Б.пр. ↑

[2] Eightsome reel — шотландски танц за осем души. — Б.пр. ↑

Втора глава

Четвъртък, 12-и

Нощта беше кратка и той не можа да спи. Скоро щеше да се съмне.

Представяше си как поне веднъж ще може да поспи, защото бе много уморен, направо изтощен. Изстискан от три дни нетипични за сезона и за Ню Йорк жеги, дни, изпълнени докрай със срещи, делови обеди, дълги следобеди на спорове или дискусии, твърде много кока-кола и черно кафе, твърде много приеми и оставане до късно и почти никакви упражнения или излизане на чист въздух.

Макар да не беше лесно, най-накрая беше постигнат успех. Харви Клайн беше костелив орех и беше необходимо известно време, за да се убеди, че това е най-добрият и на практика единствен начин да се закачи на пазара в Англия. Попълнената надлежно с график, планове и снимки креативна кампания, която Ноел носеше в Ню Йорк, беше одобрена и съгласувана. С договора под мишница Ноел можеше да се върне в Лондон. Той опакова багажа си, проведе няколко телефонни разговора в последната минута, натъпка в куфарчето си документите и калкулатора, отговори на едно обаждане (Харви Клайн му желаеше безопасно пътуване), слезе, съобщи на рецепцията, че напуска хотела, махна на едно жълто такси и се отправи към летище „Кенеди“.

През нощта осветеният Манхатън изглеждаше както винаги великолепно — кули от светлина, които се забиват в изпълненото със зарево небе, а магистралите — подвижни реки от фарове. Това беше градът, който предлагаше по забързан и открит начин всякаква форма на удоволствие, за която човек можеше да се сети.

По време на предишни пътувания се беше възползвал в пълна степен от всички развлечения, но този път нямаше възможност да приеме нито едно от гостоприемните предложения и изпита пристъп на съжаление, че заминава, макар че го бяха измъкнали от едно превъзходно парти много преди даже да бе започнал да се забавлява.

На „Кенеди“ таксито го остави на терминал БА. Той надлежно се нареди на опашката, чекира се, разтовари се от всякакви предмети, отново се нареди на опашка за проверка на сигурността и най-накрая се отправи към залата за заминаващи. Купи си бутилка скоч в безмитния магазин и „Нюзуик“ и „Адвъртайзинг Ейдж“ от павилиона за вестници. Намери свободен стол и се отпусна уморен, в очакване на полета.

Като жест на любезност от страна на „Уенборн и Уайнбърг“ пътуваше първа класа, така че поне имаше място за дългите му крака, а той беше поискал място до прозореца. Съблече якето си и се разположи, копнеейки за една напитка. Хрумна му, че ще е чиста случайност, ако никой не седне до него, но тази плаха надежда умря почти веднага, тъй като един пълен мъж в морскосин костюм на бели райета потърси мястото, остави няколко чанти и пакети в багажника над главите им и накрая се сгромоляса, изпълвайки седалката до него.

Мъжът зае доста място. В самолета беше хладно, но този господин се бе разгорещил. Той извади копринена носна кърпа, попи челото си и започна да се намества и да се върти, търсейки предпазния си колан, при което успя да сръга доста болезнено Ноел с лакътя си.

— Извинете. Изглежда, сме пълни догоре тази вечер.

На Ноел не му се говореше. Той се усмихна, кимна и демонстративно отвори своя „Нюзуик“.

Излетяха. Сервираха коктейла, а после — и вечерята. Той не беше гладен, но яде, защото така времето минаваше по-бързо и нямаше какво друго да прави. Огромният 747 забръмча над Атлантика. Вечерята беше изчистена и включиха филма. Ноел вече го беше гледал в Лондон, затова помоли стюардесата да му донесе уиски със сода и отпи бавно, като задържа чашата в ръката си, за да го остави да отлежи. Загасиха светлините в пътническата кабина и пътниците почнаха да търсят възглавници и одеяла. Дебелият мъж скръсти ръце над корема си и моментално захърка. Ноел затвори очи, но усети, че сякаш има песъчинки в тях, и затова отново ги отвори. Мисълта му препускаше: беше работил на пълни обороти през последните три дни и не можеше да се успокои. Възможността да изпадне в забвение отпадна.

Чудеше се защо няма усещането за триумф, след като бе спечелил безценния клиент и се връщаше с целия внимателно съшит проект. Подходяща метафора за „Садълбагс“[1]. „Дисаги“. Това беше една от онези думи, които звучат толкова по-глупаво, колкото повече ги повтаряш. Но това не беше глупаво. То беше изключително важно не само за Ноел Кийлинг, но и за „Уенборн и Уайнбърг“.

„Садълбагс“. Компания, чиито корени бяха в Колорадо, където бизнесът беше започнал преди години с производството на висококачествени продукти от кожа за общността на живеещите в ранчото — седла, юзди, каиши, поводи и ботуши за езда с престижната марка във формата на копито с буквата S, вписана в него.

Въпреки това скромно начало компанията се бе разраснала, като увеличи продажбите си в цялата страна, вдигна репутацията си и изпревари всички конкуренти. Тя се разпростря и в производството на други стоки — пътни сакове, дамски чанти, модни аксесоари, обувки и ботуши, все изработени от висококачествена кожа, ушити и завършени на ръка. Логото на „Садълбагс“ стана символ на статус, съпоставим със статуса на „Гучи“ или „Ферагамо“, на съответната цена. Имиджът им нарасна до такава степен, че посещаващите САЩ туристи, които желаеха да се завърнат у дома с наистина впечатляваща плячка, избираха раница „Садълбагс“ или ръчно изработен колан със златна катарама.

И тогава плъзна слухът, че „Садълбагс“ се местят на британския пазар, където ще продават в един-два внимателно подбрани магазина в Лондон. Чарлз Уайнбърг — управителят на Ноел, случайно бе дочул това на бизнес вечеря в Лондон. На следващата сутрин Ноел като старши заместник-управител и креативен директор беше извикан за редовния брифинг.

— Искам този клиент, Ноел. За момента само шепа хора в тази страна едва са чували за „Садълбагс“, а те ще се нуждаят от най-добрата рекламна кампания. Ние сме първи и ако успеем да го хванем, ще можем да го управляваме, затова звъннах в Ню Йорк късно снощи и разговарях с президента на „Садълбагс“, Харви Клайн. Той се съгласи на среща, но иска пълна презентация… планове, медийно покритие, слоган, всичко. Предложение на най-високо ниво, цветна снимка на цяла страница. Имаш две седмици. Заемай се с арт отдела и се опитайте да измислите нещо. И, за бога, намери фотограф, който може да накара мъж манекен да изглежда като мъж, а не като кукла за витрина. Ако е необходимо, хвани истински играч на поло. Ако става, няма да имам възражения срещу хонорара му…

* * *

Вече девет години Ноел Кийлинг работеше за „Уенборн и Уайнбърг“. Девет години е дълъг период в рекламния бизнес за човек, решил да остане в една и съща фирма, и от време на време той самият се изумяваше от собствения си непрекъснат прогрес. Други негови връстници, които започнаха заедно с него, бяха се придвижили напред — в други компании или дори бяха създали собствени агенции. Но Ноел остана.

Причините за постоянството му се кореняха основно в личния му живот. Всъщност, след като поработи година-две във фирмата, доста сериозно обмисляше възможността да напусне. Беше неспокоен, недоволен и дори изобщо не толкова силно заинтересован от работата. Той мечтаеше за неразорани полета: да се заеме със собствен бизнес, да зареже рекламата и всичко и да се премести в бизнеса с имоти или със стоки. Живеейки с планове да спечели милиони, знаеше, че единствената пречка е липсата на необходимия капитал. Но тъй като не разполагаше с капитал, разочарованието от изпуснатите възможности и загубените шансове го беше довело почти до лудост.

И тогава — преди четири години, нещата коренно се промениха. Той беше на трийсет, ерген, все още решително противопоставяйки се на обвързването с приятелки, без намек дори, че това безотговорно състояние на нещата няма да трае вечно. Но майка му почина съвсем внезапно и за първи път в живота си Ноел разбра, че е заможен човек.

Нейната смърт беше абсолютно неочаквана и за известно време той беше шокиран до такава степен, че почти не можеше да приеме жестоката действителност, че тя си е отишла завинаги. Той я беше обичал по един дистанциран и несантиментален начин, но основно винаги бе мислил за нея като за негов постоянен източник на храна, напитки, чисти дрехи, топли легла и когато той го пожелаеше — морална подкрепа. Уважаваше също духовната й независимост, както и това, че тя никога не се намеси по какъвто и да било начин в личния му живот, когато той порасна. В същото време шантавото й поведение доста го вбесяваше. Най-неприятен беше навикът й да се заобикаля с най-изпадналите и бедни паразити. Всеки й беше приятел. За нея всички й бяха приятели. Ноел ги наричаше „противни хрантутници“. Тя не обръщаше внимание на цинизма му и с поведението си привличаше съкрушени стари моми, самотни вдовици, безпарични артисти и безработни актьори, както светлината на пламъка привлича нощната пеперуда. Според него щедростта й към кого ли не беше едновременно и глупава, и егоистична, затова никога не оставаха пари за нещата от живота, които според Ноел бяха от първа необходимост.

Нейното завещание отразяваше тази безсмислена й щедрост. Тя бе оставила солидно наследство на млад мъж…, който нямаше нищо общо със семейството, когото бе взела под крилото си и на когото по някаква причина искаше да помогне.

За Ноел това беше ужасен удар. Чувствата му, както и джобът му, бяха дълбоко наранени, а и го разяждаше негодувание, че е напълно безсилен. Беше безсмислено да се вбесява, защото тя си беше заминала. Той не можеше да се разправя с нея, да я обвинява в липса на лоялност и да й търси сметка, какво, по дяволите, си мисли, че прави. Майка му се беше преместила отвъд неговия достъп. Той си я представяше недосегаема за гнева му от другата страна на пропаст или на пълноводна река — заобиколена от слънце, поля, дървета, изобщо от всичко, което изразяваше нейното собствено разбиране за Рай. Вероятно се усмихваше на сина си по своя благ начин, тъмните й очи блестяха закачливо усмихнати, невъзмутими, както винаги към неговите въпроси и упреци.

След като останаха само двете му сестри, които да тормози, той обърна гръб на семейството си и се съсредоточи върху единствено стабилното нещо в живота му — работата му. За голяма изненада на самия него, а и на шефовете му той откри точно навреме, че рекламата не само го интересува, но и че е доста добър в правенето й. Докато се изясняваше въпросът с наследството от майка му, както и с безопасността на банковия влог на неговия дял от мангизите, младежките му фантазии за огромни рискове и за бързи печалби бяха отлетели завинаги. Ноел бе разбрал, че да правиш пари с предполагаемото богатство на друг, всъщност е много различно от това да се заемеш със своето собствено. Той почувства, че трябва да защитава банковия си баланс, сякаш беше дете, и не беше готов да рискува неговата сигурност. Вместо това съвсем скромно си купи нова кола и започна неуверено да прави сондажи за ново място, където да живее…

Животът продължи. Но младостта беше преминала и животът бе станал труден. Постепенно Ноел стигна до това заключение и същевременно откри, че не е способен да поддържа това последно недоволство срещу майка си. Да подхранваш ненужна обида, беше доста изтощително. А и в крайна сметка трябваше да признае, че все пак не беше излязъл от ситуацията чак толкова зле. Освен това тя му липсваше. През последните години я беше виждал рядко — затворена в дълбините на Глочестършър, но поне все още беше винаги там, в края на телефонната линия или в края на едно дълго шофиране, когато чувстваше, че не може да издържа горещите улици на Лондон и миг повече. Нямаше значение, дали бе отишъл сам, или водеше половин дузина приятели за уикенда. Винаги имаше място, отпускащо посрещане, прекрасна храна, всичко или нищо за правене. Блещукащи огньове, ароматни цветя, топли бани, затоплени удобни легла, фини вина и приятни разговори.

Всичко бе свършило. Къщата и градината бяха продадени на непознати. Топлият аромат на нейната кухня и приятното усещане, че някой друг се грижи и ти не трябва да вземаш никакви решения. И беше си отишъл единственият човек на света, пред когото никога не трябваше да се преструваш или да претендираш за нещо. Животът без нея, влудяваща и капризна, каквато си беше, бе все едно да живееш живот с една голяма дупка в него, и това му бе коствало, спомни си с горчивина той, известно усилие да свикне.

Ноел въздъхна. Всичко сякаш се беше случило преди доста време. Друг свят. Беше изпил уискито си и седеше, втренчил поглед навън в тъмнината. Спомни си, когато беше на четири години и имаше дребна шарка, как нощите с болестта изглеждаха дълги като цял живот, всяка минута траеше час, а зората бе колкото цяла вечност далеч.

Сега, трийсет години по-късно, той гледаше зазоряването. Небето изсветляваше, а слънцето изпълзяваше нагоре изпод фалшивия хоризонт от облаци, всичко порозовя и светлината започна да дразни очите. Той гледаше зазоряването през прозореца на самолета и беше благодарен, защото то прогонваше надалеч нощта, вече беше настъпил следващият ден и той не трябваше да се опитва да заспи. Около него хората се раздвижиха. Донесоха им портокалов сок и парещи влажни кърпи за лице. Той си избърса лицето и усети наболата си брада. Други пасажери взеха кърпите, потърсиха чантичките си с тоалетни принадлежности и се отправиха към тоалетните, за да се избръснат. Ноел остана на мястото си. Можеше да се избръсне, като се прибереше у дома.

* * *

Което и направи три часа по-късно. Изтощен, мръсен и разрошен, той изпълзя от таксито и плати на шофьора. Утринният въздух беше хладен, блажено хладен след Ню Йорк и леко ръмеше мъглив слаб дъждец. На „Пембрук Гардънс“ дърветата се раззеленяваха, тротоарите бяха мокри. Той вдъхна миризмата на свежест и след като таксито замина, остана така за минута, мислейки си дали да не посвети този ден на себе си, за да се възстанови. Да си подремне, да си направи една дълга разходка. Но това нямаше как да стане. Имаше работа, която трябваше да свърши. Офисът и шефът му го чакаха. Ноел взе чантата и куфарчето си, слезе по стълбичките пред сградата и отвори собствената си входна врата.

Наричаха апартамента градински, защото в задната му част имаше френски прозорци, които се отваряха към съвсем малък вътрешен двор — неговата част от по-голямата градина на високата сграда. Привечер слънцето я огряваше, но в тези ранни часове беше в сянка и котката на съседите над него удобно се беше разположила на един от брезентовите му столове — явно бе прекарала нощта там.

Апартаментът не бе голям, но стаите бяха просторни. Всекидневна и спалня, малка кухня и баня. Гостите, които оставаха да пренощуват, трябваше да спят на дивана — умно изобретение, което, ако се третираше с решителност, се разгръщаше във второ двойно легло. Госпожа Мъспрат, която се грижеше за апартамента, беше информирана, че Ноел е в чужбина, и всичко беше чисто и спретнато, но задушно и непроветрено.

Ноел отвори френския прозорец и прогони котката. В спалнята разкопча ципа на куфарчето си и извади чантичката с тоалетните си принадлежности. Съблече се и хвърли смачканите си мръсни дрехи на пода. В банята изми зъбите си, взе си горещ душ и се обръсна. Сега вече се нуждаеше повече от всичко от кафе. Облечен в хавлиения си халат и бос, тихо влезе в кухнята, напълни чайника, включи го и сипа кафе във френската каничка за кафе. Миризмата беше окуражителна и приятна. Когато кафето се прецеди, взе пощата, седна на кухненската маса и прегледа пликовете. Нищо не изглеждаше твърде спешно. Имаше все пак пощенска картичка от Гибралтар с ярки снимки. Той я обърна. Беше пусната от Лондон и беше от жената на Хю Пенингтън — негов приятел от училище, който живееше в Челси.

„Ноел, опитвах се да ти звънна, но ти не отговаряше. Освен ако не се чуем, за да уговорим друго, ще те чакаме на вечеря на 13-и. Между седем и половина и осем. Без черна вратовръзка. С обич. Делия.“

Той въздъхна. Тази вечер. Освен ако не се чуем, за да уговорим друго. Е, добре, дотогава вероятно ще е възстановил силите си. И може би ще бъде по-приятно от гледането на телевизия. Той пусна картичката на масата, изправи се и отиде да си сипе кафе.

* * *

В заседания през почти целия ден, Ноел бе загубил представа какво се случва навън. Когато най-накрая шофираше към къщи в най-натоварения трафик, без да бърза, движейки се със стъпката на охлюв, болен от артрит, той забеляза, че сутрешният дъжд е отвян от бриза и че е прекрасна майска вечер. Беше стигнал до такава степен на изтощение, когато всичко е светло, ясно и странно безплътно и перспективата да се наспи изглежда далечна като смъртта. Вместо това отново си взе душ, преоблече се и си сипа питие. Нямаше да ползва колата си, щеше да отиде пеша до Челси. Свежият въздух и раздвижването щяха да изострят апетита му за прекрасната вечеря, която се надяваше, че го очаква. Не можеше да си спомни кога за последно беше сядал на маса и беше ял нещо, което не е сандвич.

* * *

Разходката беше добра идея. Той вървеше по зелени задни улички, жилищни кварталчета с еднотипни къщи, в които магнолиите се бяха разлистили, а глициниите бяха прилепнали до фасадите на скъпи лондонски къщи. Като излезе на „Бромптън Роуд“, мина покрай сградата на „Мишлен“ и зави надолу по „Уолтън стрийт“. Тук позабави крачка и спря, за да погледа витрината на един възхитителен магазин, вътрешните декоратори и арт галерията, където се продаваха спортна преса, ловни сцени и маслени картини на страховити лабрадори, които подскачаха в снега и носеха фазани в устата си. Имаше една картина на Торбърн, за която копнееше. Той постоя по-дълго, отколкото възнамеряваше, просто за да я съзерцава. Може би щеше да се обади в галерията, за да разбере колко струва. След малко продължи нататък.

Докато стигна до „Овингтън стрийт“, стана осем без двайсет и пет. По тротоарите бяха паркирани автомобили, а няколко по-големи деца караха колело нагоре-надолу по средата на улицата. Къщата на семейство Пенингтън се намираше в средата на редицата. Когато стигна там, едно момиче тръгна към него по тротоара. Тя водеше на каишка малък бял шотландски териер и явно се беше запътила към пощата, защото носеше писмо в ръката си. Той я погледна. Тя носеше дънки и сива тениска, а косата й беше в цвета на най-хубавия мармалад. Не беше нито висока, нито особено стройна. Всъщност изобщо не беше типът на Ноел. И въпреки това, когато се разминаха, той я погледна повторно, защото в нея имаше нещо познато, а не можеше да си спомни къде може да са се срещали някога. На някое парти може би. Косата беше характерна…

Разходката го бе изморила и се нуждаеше от едно питие. Тъй като имаше по-приятни неща, за които да мисли в момента, отхвърли момичето от съзнанието си, изкачи стълбите и натисна леко звънеца. Натисна дръжката, за да отвори вратата, подготвен и очакващ поздрав. Здравей, Делия. Аз съм. Пристигнах.

Но нищо подобно не се случи. Вратата остана затворена, което беше странно и нетипично. Знаейки, че той ще дойде, Делия със сигурност щеше да я остави незаключена. Той отново звънна. И изчака.

И отново си остана тихо. Ноел убеждаваше сам себе си, че би трябвало да са там, но вече усещаше с противна сигурност, че семейство Пенингтън — дявол да ги вземе! — не са си у дома.

— Здравейте.

Той се обърна от негостоприемната врата. На тротоара стоеше тантурестото момиче с нейното куче. Явно се връщаше, след като бе пуснало писмото.

— Здрасти.

— Семейство Пенингтън ли търсите?

— Имам покана за вечеря.

— Те излязоха. Видях ги да тръгват с колата си.

Ноел прие в мрачно мълчание негостоприемното потвърждение на това, което вече знаеше. Разочарован, се настрои зле към момичето, както обикновено се чувства човек, когато някой друг му казва нещо наистина ужасно. Хрумна му, че щеше да е по-забавно, ако тя беше средновековен вестоносец. Винаги имаше вероятност да останеш без глава или да бъдеш използван като човешко гюле в някакъв ужасен катапулт.

Той чакаше тя да си тръгне. Но тя не го стори. Той си помисли: „По дяволите!“. След това примирено пъхна ръце в джобовете си и слезе по стълбите.

Тя прехапа устни:

— Какъв срам. Жалко е, когато се случва нещо подобно.

— Не мога да се сетя какво не е наред.

— Може да бъде и по-лошо — каза тя с тон на човек, който е решил да гледа от положителната страна на нещата, — ако пристигнеш не в уговорената вечер и те не те очакват. На мен ми се случи веднъж и беше ужасно притеснително. Бях объркала датите.

Това не помогна.

— Вероятно си мислите, че съм объркал датите?

— Лесно може да се случи.

— Не и този път. Получих картичката тази сутрин. На 13-и.

— Но днес е 12-и — каза тя.

— Не, не е. — Той беше доста сигурен. — 13-и е.

— Много съжалявам, но днес е 12-и. Четвъртък, 12-и май. — Като че се оправдаваше, сякаш заблудата беше само нейна грешка. — Утре е 13-и.

Обърканият му мозък бавно прие този факт. Вторник, сряда… по дяволите, тя беше права. Дните се бяха слели и той беше загубил връзката някъде. Почувства се доста глупаво и поради това интуитивно започна да измисля извинения за собствената си глупост.

— Работих. Пътувах със самолет. Бях в Ню Йорк. Върнах се днес сутринта. Часовата разлика прави ужасни неща с мозъка на човек.

Тя го погледна разбиращо. Кучето й подуши панталоните му и той се отдръпна, защото не искаше да го напикаят. На вечерната слънчева светлина косата й беше поразяваща. Тя имаше сиви очи със зелени петънца в тях и млечнобяла кожа с прасковени оттенъци.

Някъде. Но къде?

Той се намръщи.

— Срещали ли сме се преди?

Тя се усмихна:

— Всъщност да. Преди около шест месеца. На коктейла на семейство Хатауей, на „Линкълн стрийт“. Но там имаше може би над хиляда души, така че няма начин да си спомните.

Не, той не можеше да си спомни. Защото тя не беше типът момиче, което той би забелязал, с което би искал да остане или дори да разговаря. Освен това бе отишъл на онова парти с Ванеса и прекара по-голямата част от времето в опити да я открие и да я спре в желанието й да намери друг мъж, с когото да вечеря.

— Невероятно. Съжалявам. Колко умно от ваша страна, че сте ме запомнили.

— Всъщност имаше и друг случай. — Сърцето му подскочи при мисълта за още някой социален гаф. — Вие работите в „Уенборн и Уайнбърг“, нали? Сготвих обяд за ръководния им състав преди около шест седмици. Но вие надали сте ме забелязали, защото бях с бяла престилка и носех кръгли блюда. Това е интересно усещане, сякаш си невидим.

Той се съгласи с нея. Сега се почувства по-приятелски настроен спрямо нея и я попита за името й.

— Алекса Еърд.

— Аз съм Ноел Кийлинг.

— Зная. Спомням си — на партито на семейство Хатауей, а и след това на обяда трябваше да направя разпределението на хората и да напиша имената им на картончета.

Ноел се разрови в паметта си за този ден и си припомни с приятни подробности за яденето, което тя беше сготвила. Пушена сьомга, идеално изпечено телешко филе, салата от кресон и лимонов сладолед. Само при мисълта за тези вкуснотии усети, че ще му потекат лигите. Което му напомни, че е гладен като вълк.

— За кого работите?

— За себе си. Независима съм — каза тя с известна гордост.

Ноел се надяваше тя да не започне да разказва историята на кариерата си. Той не се чувстваше достатъчно силен, за да стои и да слуша. Той се нуждаеше от храна, но по-важното беше, че се нуждаеше от едно питие. Трябваше да намери някакво извинение, за да си тръгне, да се отърве от нея. Тъкмо отвори уста, но тя проговори първа:

— Вероятно не бихте дошли да изпиете едно питие с мен?

Поканата беше толкова неочаквана, че той не можа да отговори веднага. Погледна я, видя загрижения й втренчен поглед и разбра, че всъщност е изключително срамежлива и че й бе струвало известно окуражаващо усилие да направи подобно предложение. Освен това не беше сигурен дали го канеше в най-близкия клуб или в някое мръсно таванско апартаментче, изпълнено със съквартиранти и колеги, някой, от които със сигурност току-що си беше измил косата.

Когато не беше сигурен дали да се ангажира, той беше предпазлив:

— Къде?

— Аз живея две врати по-надолу от семейство Пенингтън. А вие, изглежда, наистина се нуждаете от питие.

Той престана да бъде предпазлив:

— Бих могъл.

— Няма нищо по-лошо от това да пристигнеш на грешното място в грешното време и да знаеш, че всичко се дължи на твоя грешка.

Това можеше да се каже по по-тактичен начин. Но тя беше мила.

— Много сте мила. — Той взе решение: — С голямо удоволствие.

[1] Дисаги (англ.). — Б.пр. ↑

Трета глава

Къщата бе същата като на семейство Пенингтън, с изключение на входната врата, която не беше черна, а тъмносиня, и на едно дафиново дърво, което бе засадено в каца до вратата. Момичето тръгна пред него, отключи и той я последва вътре. Тя заключи вратата и се наведе да освободи каишката на кученцето. То веднага тръгна към кръгла чиния близо до подножието на стълбите, за да утоли жаждата си. На чинията имаше надпис „КУЧЕ“.

Момичето каза:

— Винаги прави така, когато се приберем. Изглежда, си мисли, че е бил на много, много дълга разходка.

— Как се казва?

— Лари.

Кучето лочеше шумно, изпълвайки тишината, защото за първи път в живота си Ноел Кийлинг бе останал безмълвен. Той беше хванат в крачка. Не беше сигурен какво точно беше очаквал, но със сигурност не и това — мигновено усещане за топъл разкош, изпълнен с доказателства за богатство и добър вкус. Това беше резиденция в стила на големия Лондон, но в миниатюрен мащаб. Той огледа тесния коридор, стръмната стълба, полираната релса на парапета. Дебели килими в цвят на мед от край до край до стената; антична маса на конзола, върху която стоеше розова азалия; овално огледало с богато украсена рамка. Но това, което наистина го порази, беше миризмата. Тя беше мъчително позната. Полировка с восък, ябълки, намек за прясно кафе. Сухи ароматизирани и може би летни цветя. Миризмата на носталгията, на младостта. Миризмата на къщите, които майка му бе създала за децата си.

Кой беше отговорен за това нападение на паметта? И коя беше Алекса Еърд? Това беше повод да завърже кратък разговор, но Ноел не можеше да измисли едно просто нещо, което да каже. Може би така беше най-добре. Той остана в очакване на това, какво щеше да се случи по-нататък, в готовност да го поведат към горния етаж до някоя наета гарсониера или малък тавански апартамент. Но тя остави каишката на кучето на масата и го покани като домакиня:

— Моля, заповядайте — и го въведе в стаята, която се откриваше от отворената врата.

Къщата бе идентична на къщата на семейство Пенингтън, но поне хиляда пъти по-впечатляваща. Това тясно и дълго помещение се простираше от предната част на къщата чак до задната. Стаята към улицата беше гостната — твърде голяма, за да бъде наречена всекидневна, а в другия край имаше трапезария с френски прозорци, които излизаха на балкон от ковано желязо, сияещ от ярки теменуги в саксии от теракота.

Всичко беше в златно и розово. Завеси, дебело подплатени като пухени завивки, висяха на фестони и гънки. Диваните и столовете бяха свободно покрити в най-добрия традиционен вкус с кретон и с разпръснати на случаен принцип островърхи възглавници. Вдлъбнатите ниши бяха пълни със синьо-бял порцелан. Едно бюро стоеше отворено, отрупано с писмата и документите на трудолюбивия собственик.

Всичко беше много елегантно и завършено и по никакъв начин не се връзваше с това съвсем обикновено и не особено привлекателно момиче в дънки и суитшърт.

Ноел прочисти гърлото си:

— Каква очарователна стая!

— Да, красива е, нали? Сигурно сте изтощен.

Сега, когато беше в безопасност, на собствената си територия, тя не изглеждаше толкова стеснителна.

— Часовата разлика е направо убийствена. Когато се връща от Ню Йорк, баща ми лети с „Конкорд“, защото мрази среднощните полети.

— Ще се оправя.

— Какво ще пиете?

— Имате ли някакво уиски?

— Разбира се. „Граус“ или „Хейгʼс“?

Той не можеше да повярва на късмета си.

— „Граус“?

— Лед?

— Ако може.

— Ще сляза до кухнята да взема. Ако искате да си налеете сам… там има чаши… всичко е там. Ще се върна след миг…

Тя го остави. Чу я, че говори на малкото кученце, и след това леките й стъпки, докато изтича надолу по стълбите към мазето. Всичко беше тихо. Вероятно кучето бе отишло с нея. Едно питие. Той отиде до далечния край на стаята, където стоеше завиден бюфет, задоволително напълнен с бутилки и декантери.

Тук имаше очарователни маслени картини, натюрморти и пейзажи от страната. Погледът му, блуждаещ, оценяващ, попадна на сребърния фазан в центъра на овалната маса, на красивите грузински подложки за чаши. Отиде до прозореца и погледна към градината — малък павиран двор с пълзящи по тухлената стена рози и повдигната леха от късен многогодишен шибой. Имаше бяла маса от ковано желязо с комплект от четири стола, създаваща видения на ястия на открито, летни вечерни партита, хубаво вино.

Едно питие. На бюфета имаше шест тежки водни чаши, спретнато подредени. Той се пресегна за бутилката „Граус“, наля си в чашата, добави сода и се върна в другия край на стаята. Сам и все още любопитен като котка, продължи да дебне. Повдигна красивата мрежеста завеса и погледна надолу към улицата, след това се премести към рафтовете с книги, като набързо прегледа заглавията в опит да намери някакъв ключ към личността на собственика на този прекрасен дом. Романи, биографии, книга за градината и други за отглеждане на рози.

Той спря, за да обмисли нещата. Като пресметна колко прави две и две, дойде до очевидното заключение. Къщата на „Овингтън стрийт“ принадлежеше на родителите на Алекса. Баща — в някакъв бизнес, явно достатъчно престижен, за да лети с „Конкорд“ като нещо естествено, а освен това да вземе и жена си със себе си. Ноел реши, че в момента са в Ню Йорк. По всяка вероятност след усилена работа и след като конференцията завърши, ще отлетят до Барбадос или до Вирджинските острови за една възстановителна седмица на слънце. Така всичко пасва логично на мястото си.

Що се отнася до Алекса, тя наглежда къщата по тяхна молба, като държи бандитите на разстояние. Това обясняваше защо е сама и може да си позволи да бъде щедра с уискито на баща си. Когато те се върнат загорели от слънцето и с подаръци, тя ще се върне в собственото си жилище. Споделен апартамент или еднотипна малка къща в Уондсуърт или Клапъм.

С всичко това грижливо подредено в съзнанието му Ноел се почувства по-добре и достатъчно силен, за да продължи разследващата си обиколка. Синьо-белият порцелан беше дрезденски. На пода край едно от креслата имаше кошница, препълнена с вълнена прежда и наполовина ушит гоблен. На бюрото имаше многобройни снимки. Хора, които се женят, държат бебета, ходят на пикник с термоси и кучета. Никой, когото да познава. Една снимка привлече вниманието му и той я взе, за да я погледне по-добре. Доста голямо имение в стил „Едуард“, цялото обгърнато от дива пълзяща лоза. Оранжерията изпъкваше от едната страна и имаше прозорци с рамки и редица капандури на покрива. Една стълба водеше нагоре към отворена входна врата, а на върха й седяха два послушно застанали великолепни спрингер шпаньола. На заден план се виждаха зимни дървета, камбанария на църква и издигащ се хълм.

Семейната вила.

Тя се връщаше. Той чу тихите й стъпки по стълбите, внимателно постави снимката на мястото й и се обърна да я посрещне. Тя влезе през вратата, като носеше поднос, пълен с кофичка лед, чаша за вино, отворена бутилка бяло вино и чиния с кашу.

— О, добре, вече имате питие.

Тя остави подноса на масата зад дивана, като дръпна някои списания настрана, за да направи място. Малкият териер, видимо предан, я следваше по петите.

— Боя се, че успях да намеря само малко ядки…

— В този момент — той вдигна чашата си — това е наистина всичко, от което се нуждая.

— Бедничкият.

Тя взе с ръка шепа ледени кубчета и ги пусна в питието му.

Той каза:

— Докато си стоях тук и размишлявах, стигнах до извода, че изглеждам като пълен глупак.

— О, не бъдете глупав. — Тя си наля чаша вино. — Може да се случи на всекиго. Помислете само, сега имате едно прекрасно парти, което да очаквате утре вечер. Ще сте се наспали добре през нощта и ще бъдете душата на компанията. Защо не седнете? Този стол е най-хубавият, голям и удобен…

Наистина беше така. О, блаженство, най-сетне да отпусне бодящите го крака, обгърнат от меки възглавнички и с питие в ръка. Алекса седна на другия стол срещу него, с гръб към прозореца. Кучето веднага скочи в скута й, направи си гнездо и заспа.

— Колко време бяхте в Ню Йорк?

— Три дни.

— Обичате ли да ходите там?

— Обикновено да. Но връщането е толкова изтощително.

— По каква работа бяхте там?

Той й разказа. Обясни й за „Садълбагс“ и за Харви Клайн. Тя беше впечатлена.

— Имам колан на „Садълбагс“. Баща ми го донесе, като се върна оттам миналата година. Прекрасен е. Много плътен, мек и красив.

— Е, скоро ще можете да си купите такъв и в Лондон. Ако нямате нищо против да платите майка си и баща си за него.

— Кой планира рекламната кампания?

— Аз. Това е моя работа. Аз съм креативен директор.

— Това звучи ужасно важно. Сигурно сте много добър. Харесва ли ви работата?

Ноел се замисли.

— Ако не ми харесваше, нямаше да съм толкова добър в нея.

— Това е абсолютно вярно. Не мога да се сетя за нищо по-лошо от това да работиш работа, която мразиш.

— Обичате ли да готвите?

— Да, обожавам. Също и защото е може би единственото нещо, което мога да правя. Аз бях ужасно глупава в училище. Завърших само три начални степени. Баща ми много настояваше да изкарам обучение за секретарки или курс по дизайн, но в крайна сметка се съгласи, че ще бъде пълна загуба на време и пари, и ме остави да стана готвач.

— Ходили ли сте на обучения?

— О, да, мога да приготвям всякакви видове екзотични ястия.

— Винаги ли сте работили за себе си?

— Не, започнах в една агенция. Там работехме по двойки. Но е по-забавно сама. Изградих си доста добър малък бизнес. Не само обеди за директори, частни вечерни партита и сватбени тържества, но и просто запълване на свободното време на хората. Имам миниван. Превозвам всичко необходимо с него.

— Тук ли готвите?

— Повечето неща. Частните вечери са малко по-сложни, защото трябва да работиш в чужди кухни. А кухните на другите хора винаги са една загадка. Винаги си нося мои собствени остри ножове.

— Звучи кръвожадно.

Тя се засмя.

— За рязане на зеленчуци, не за убиване на домакините. Чашата ви е празна. Искате ли още едно питие?

Ноел осъзна, че иска, и й каза, че иска още едно, но преди да успее да мръдне, Алекса бе накрак, като внимателно остави кученцето на пода. Тя взе чашата му и изчезна зад него. Приятни звънтящи звуци стигаха до ушите му. Плисък на сода. Всичко беше много спокойно. Вечерният бриз, който повяваше през отворения прозорец, раздвижваше тънките мрежести завеси. Отвън една кола запали и потегли, но децата, които караха колелата си, явно бяха прибрани по домовете си и изпратени в леглата. Неуспешното вечерно парти бе престанало да е от каквото и да е значение и Ноел се почувства донякъде като човек, който, докато се е влачел из безплодна пустиня, неочаквано се е натъкнал на тучен, заобиколен отвсякъде с палми оазис. Студената чаша бе отново в ръката му.

— Винаги съм си мислел, че това е една от най-приятните улици в Лондон.

Алекса се върна на стола си и се сгуши, подвивайки краката си под тялото.

— Къде живеете?

— В Пембрук Гардънс.

— О, но там също е прекрасно. Сам ли живеете?

Той беше изненадан, но също така и развеселен от прямотата й. Тя вероятно си спомняше партито на Хатауей и упоритото му преследване на сензационната Ванеса. Той се усмихна.

— В по-голямата част от времето.

Уклончивият му отговор беше импровизиран.

— Апартамент ли имате там?

— Да. Сутерен, не влиза много слънце. Но понеже не прекарвам много време там, всъщност няма голямо значение. И обикновено успявам да избегна уикендите в Лондон.

— У дома ли се прибирате?

— Не, но имам подходящите приятели.

— А братя и сестри?

— Две сестри. Едната живее в Лондон, а другата — в Глостършър.

— Предполагам, ходите там и оставате при нея.

— Не и ако мога да го избегна. — Достатъчно. Беше отговорил на достатъчно въпроси. Беше време да обърне картата. — А вие? Прибирате ли се у дома за уикендите?

— Не. Много често работя. Хората са склонни да организират съботни вечерни партита или неделни обеди. Освен това едва ли си струва да отидеш до Шотландия само за един уикенд.

Шотландия.

— Искате да кажете… че живеете в Шотландия?

— Не. Аз живея тук. Но домът на семейството ми е в Релкъркшър.

Аз живея тук.

— Но аз си помислих, че баща ви — той спря, защото това, което си бе помислил, беше чисто предположение. Възможно ли бе да е насочил размислите си изцяло в грешната посока?… — Съжалявам, но аз останах с впечатлението…

— Той работи в Единбург. В „Санфорд Кюбън“. Той ръководи шотландския им офис.

„Санфорд Кюбън“, големият международен тръст. Ноел направи няколко мислени корекции:

— Ясно. Колко глупаво от моя страна. Аз си мислех, че той е в Лондон.

— О, имате предвид историята с Ню Йорк. Това е дребна работа. Той лети навсякъде по света. Токио, Хонконг. Не се задържа много в страната.

— Така че не го виждате често?

— Понякога, когато минава през Лондон. Той не остава тук, защото ползва фирмения апартамент, но обикновено се обажда и ако има време, ме води на вечеря в „Конаут“ или в „Клариджис“. Това е страхотна почерпка. Заемам оттам всякакви идеи за готвене.

— Предполагам, това е толкова добра причина да се отиде в Клариджис, колкото и всяка друга. Но… „Той не остава тук“… Кой притежава тази къща?

Алекса се усмихна с абсолютна невинност:

— Аз.

— О…

Беше невъзможно да скрие недоверието в гласа си. Кучето се беше върнало обратно в скута й. Тя го погали по главата и си поигра с мъхестите му стърчащи уши.

— От колко време живеете тук?

— От около пет години. Това е къщата на баба ми. Майката на майка ми. Ние винаги сме били много близки. Обикновено прекарвах част от всяка моя ученическа ваканция с нея. Когато дойдох в Лондон, за да изкарам готварските курсове, тя беше вдовица и беше сама. Така че дойдох да живея с нея. И после, миналата година, тя почина и остави къщата на мен.

— Сигурно е била много привързана към вас.

— Аз я обичах ужасно много. Всичко това доведе до известна семейна враждебност. Съжителството ми с нея, имам предвид. Според баща ми това изобщо не бе добра идея. Той много я обичаше, но смяташе, че аз трябва да бъда по-независима. Да създавам приятелства на моята възраст, да се преместя в апартамент с някое друго момиче. Но аз наистина не го исках. Аз съм ужасно мързелива за такива неща, а баба Черитън… — Тя внезапно спря. През пространството, което ги разделяше, очите им се срещнаха. Ноел не каза нищо и след кратка пауза тя продължи, като говореше небрежно, като че ли нямаше никакво значение. — … тя остаряваше. Нямаше да е добре да я напусна.

Отново мълчание. Тогава Ноел каза:

— Черитън?

— Да. — Алекса въздъхна. Тя звучеше така, сякаш бе допуснала някакво ужасно престъпление.

— Необичайно име.

— Да.

— Също така и добре известно.

— Да.

— Сър Родни Черитън?

— Той ми беше дядо. Нямах намерение да ви казвам. Името просто ми се изплъзна.

Значи това беше. Пъзелът беше решен. Това обясняваше парите, богатството, скъпоценните вещи. Сър Родни Черитън, вече покойник, основател на една финансова империя, която се простираше по целия свят, който през шейсетте и седемдесетте години бе свързван с толкова много поглъщания и конгломерати, че името му почти не слизаше от „Файненшъл Таймс“. Тази къща е била домът на лейди Черитън, а малката неподправена готвачка със сладко личице, която седеше сгушена в стола си като ученичка, е нейната внучка.

Той беше слисан.

— Е, кой би предположил?

— Обикновено не казвам на хората, защото не се гордея особено с това.

— Трябва да се гордеете. Той беше страхотен човек.

— Не че аз не го харесвах. Той винаги е бил много внимателен с мен. Аз просто не одобрявам огромни поглъщания на фирми, които стават все по-големи и по-големи. Бих искала те да стават по-малки и по-малки. Харесват ми ъглови магазинчета и месарници, където добрият човек знае името ти. Не ми харесва мисълта хората да бъдат погълнати, загубени или съкратени.

— Едва ли можем да върнем времето назад.

— Зная. Точно това ми повтаря постоянно и баща ми. Но сърцето ми се къса, когато ред малки къщички се разрушават и на тяхно място се строи друг ужасен блок с офиси с черни прозорци, като една люпилня. Точно това обичам в Шотландия. Страткрой — селото, в което живеем, сякаш никога не се променя. С изключение на факта, че госпожа Мактагърт, която държеше павилиона за вестници, реши, че краката й повече не могат да издържат на стоенето права, и се пенсионира, а магазина й го купиха пакистанци. Те са семейство Исхак и са ужасно готини, а жените носят красиви ярки копринени дрехи. Били ли сте някога в Шотландия?

— Бил съм в Съдърланд, на риболов в Ойкел.

— Искате ли да видите снимка на нашата къща?

Той не се издаде, че вече внимателно е разгледал снимката.

— С удоволствие.

Алекса отново пусна кучето на пода и се изправи. Кучето, отегчено от цялата тази активност, седна върху килимчето пред камината. Тя взе снимката и я подаде на Ноел.

След подходяща пауза той каза:

— Изглежда много удобна.

— Прекрасна е. Това са кучетата на баща ми.

— Как се казва баща ви?

— Едмънд. Едмънд Еърд.

Тя отиде да остави обратно снимката. На връщане зърна златния часовник в средата на полицата над камината и каза:

— Вече е почти осем и половина.

— О, небеса.

Той погледна часовника си.

— Така е. Трябва да си вървя.

— Не трябва. Искам да кажа, бих мога да ви сготвя нещо, ще направя вечеря.

Предложението беше толкова прекрасно и толкова примамливо, че Ноел се почувства длъжен поне да се направи, че иска да откаже.

— Вие сте толкова мила, но…

— Сигурна съм, че нямате нищо за ядене в Пембрук Гардънс. Не и ако току-що сте се прибрали от Ню Йорк. А и не е никакъв проблем. Бих се радвала.

Можеше да каже, съдейки от изказването й, че тя копнееше той да остане. А освен това беше болезнено гладен.

— Имам няколко агнешки пържоли.

Това го убеди.

— Не мога да се сетя за нещо, което бих желал повече от това.

Лицето на Алекса светна. Тя беше толкова прозрачна, като чиста изворна вода.

— Е, добре. Щях да се чувствам много негостоприемна, ако ви бях оставила да си тръгнете гладен. Искате ли да останете тук, или ще слезете в кухнята да ме гледате?

Ако останеше на стола, щеше да заспи. Освен това искаше да види повече от къщата. Ноел се надигна от стола.

— Ще дойда да ви гледам.

* * *

Можеше да се досети каква е кухнята на Алекса — не модерна, но много уютна и разбъркана, като че ли не е била планирана, а просто през годините нещата в нея са били събирани, както дойде. Подът бе покрит с каменни плочи и с една-две тръстикови изтривалки. Шкафовете бяха от чам. Под прозореца, през който се виждаше малката площадка със стъпалата към улицата, имаше дълбока гледжосана мивка. Стената над мивката и между шкафовете беше облицована със синьо-бели холандски плочки. Готварските й уреди веднага биеха на очи: дебела дъска за рязане, ред с медни тигани, мраморна плоча за разточване на тесто. Имаше лавици с билки и връзки лук, както и пресен магданоз в чаша.

Тя си сложи една синьо-бяла месарска престилка, която заради дебелия й суитшърт още повече обезформи фигурата й и подчерта закръгленото й дупе в сините дънки.

Ноел попита дали не може да помогне с нещо.

— Не, няма нужда.

Тя вече бе включила грила и отваряше чекмеджетата.

— Освен ако не искате да отворите бутилка вино. Искате ли малко вино?

— Къде е бутилката?

— Ей там има стелаж. — И тя посочи с глава, тъй като ръцете й бяха заети. — На пода. Нямам мазе, а това там е най-студеното място.

Ноел отиде да погледне. В дъното на кухнята той видя една арка, която най-вероятно водеше към някогашен килер. И тук подът беше каменен, а вътре имаше редица блестящи бели електрически уреди. Съдомиялна машина, пералня, висок хладилник и огромен фризер ракла. В далечния край една наполовина остъклена врата водеше в малка градина. До вратата в кънтри стил стояха чифт гумени ботуши и дървена вана с градинарски инструменти, а на една кука висяха античен дъждобран и сплескана филцова шапка.

Ноел намери стелажа с вино от другата страна на фризера. Приведен, разгледа няколко бутилки. Селекцията бе отлична. Той избра божоле и се върна в кухнята.

— Какво ще кажете за това?

— Идеално. Това беше добра година. Тирбушонът е в онова чекмедже. Ако го отворите сега, ще има време да диша.

Той намери тирбушона, извади корковата тапа, която излезе гладко и чисто, и остави отворената бутилка на масата. След като нямаше какво повече да прави, дръпна един стол и се настани на масата, за да се наслади на последната глътка от уискито си.

Алекса бе извадила вече котлетите от хладилника и бе приготвила продуктите за салатата; разполагаше и с френска франзела. А сега, докато слагаше пържолите в грил — тигана, се пресягаше към бурканче с розмарин. Вършеше всичко това сръчно и без много усилия и на Ноел му хрумна, че докато работи, е доста сигурна и уверена, вероятно защото се занимаваше с единственото нещо, за което самата тя знаеше, че наистина е добра.

— Изглеждате много професионално — каза той.

— Аз наистина съм много професионална.

— Занимавате ли се и с градината?

— Защо питате за това?

— Всички принадлежности до задната врата…

— Ясно. Да, занимавам се с градината, но толкова рядко, че не може да се каже наистина „занимаване с градината“. В Балнайд градините са огромни и там винаги трябва да се прави нещо навън.

— Балнайд?

— Това е името на къщата ни в Шотландия.

— Майка ми беше вманиачена на тема градина. — След като вече го бе казал, Ноел не можеше да осъзнае защо спомена този факт. Обикновено не говореше за майка си, освен ако някой не му зададеше директен въпрос. — Постоянно копаеше или пренасяше с количката големи количества тор.

— Не се ли занимава вече с градината?

— Тя почина. Преди четири години.

— О, съжалявам. Къде беше градината й?

— В Глостършър. Тя си купи къща с два акра пущинак, който успя да превърне в нещо много специално. Нали знаете… такъв вид градина, в която хората се разхождат след обедни партита.

Алекса се усмихна:

— Прилича ми много на моята баба Вай. Тя живее в Страткрой. Казва се Вайълет Еърд, но всички й викаме Вай.

Пържолите се печаха, хлябът се топлеше, чиниите — също.

— Моята майка също почина. Загина при автомобилна катастрофа, когато бях на шест.

— Сега е мой ред да кажа, че съжалявам.

— Аз я помня, разбира се, но немного добре. Помня я най-вече като идва да ми пожелае лека нощ, преди да тръгне за вечерно парти. Прекрасни ефирни рокли и кожи, и ухание на парфюм.

— На шест е твърде рано да загубиш майка си.

— Не беше толкова зле, колкото можеше да бъде. Аз имах любима бавачка — Еди Файндхорн. И след като мама почина, се върнахме в Шотландия и заживяхме с Вай в Балнайд. И аз бях по-щастлива от много други.

— Баща ви ожени ли се отново?

— Да. Преди десет години. Казва се Вирджиния. Доста по-млада е от него.

— Злата мащеха?

— Не. Сладка е. Нещо като сестра е. Ужасно красива е. Тя роди син — Хенри. Така че си имам и брат. Почти на осем е.

Сега правеше салатата. С остър нож режеше и настъргваше домати, целина, малки свежи гъби. Ръцете й бяха кафяви и опитни, ноктите — къси и нелакирани. Имаше нещо много хубаво в тях. Той се опита да си спомни кога последно беше седял така, леко замаян от глад и пиене, и спокойно бе наблюдавал как жена приготвя храна за него. И не можа да се сети.

Проблемът беше, че никога не си бе падал по жени домошарки. Приятелките му обикновено бяха модели или млади напористи актриси с огромна амбиция и с малко мозък. Единственото общо, което имаха, беше външният им вид, защото той ги харесваше много млади и много слаби, с малък бюст и с дълги слаби крака. Което беше супер за неговото лично забавление и удоволствие, но не вършеше особена работа, когато ставаше дума за къщата. Освен това те почти всички бяха… все пак кльощави… на някаква диета и когато можеше да си позволи да плаща огромни и скъпи ресторантски порции, не бяха заинтересовани да приготвят дори и нещо съвсем леко за хапване нито у тях, нито при Ноел.

— О, скъпи, толкова е скучно. Освен това аз не съм гладна. Изяж една ябълка.

От време на време в живота на Ноел попадаше по някое толкова лудо влюбено момиче, че единственото, което искаше, бе да изкара остатъка от дните си с него. Тогава се полагаха повече — може би твърде много — усилия. Интимни вечери край газови камини и покани за посещения в страната, и уикенди с кучета. Но Ноел, предпазлив към обвързванията, биеше отбой и след мъчителен период на неуспешни телефонни разговори и сълзливи обвинения въпросните момичета си намираха друг мъж и се омъжваха. Така на трийсет и четири той все още бе ерген. Мрачен, надвесен над празната си чаша от уиски, Ноел не можеше да реши дали това го беше накарало да се чувства победител или победен.

— Ето.

Салатата беше готова. Сега Алекса започна да бърка дресинг с прекрасен зелен зехтин и светъл винен оцет. Добави различни билки и подправки и от миризмата им му потекоха лигите. След това започна да сервира. Покривка на червени и бели квадрати, чаши за вино, дървени мелнички за пипер и за сол, керамична чиния за масло. Тя взе от чекмеджето вилици и ножове и ги подаде на Ноел и той ги нареди на масата. Моментът изглеждаше подходящ за виното, така че той го наля и й подаде чашата.

Тя я пое. Облечена в престилката и с обемистия си суитшърт, с бузи, загрети от грила, тя каза:

— За „Садълбагс“!

По някаква причина той се почувства много трогнат.

— И за вас, Алекса. И благодаря.

* * *

Беше обикновено, но великолепно ядене, което напълно отговаряше на гастрономическите очаквания на Ноел. Котлетите бяха крехки, салатата — хрупкава, топлият хляб беше идеален за сосове и дресинг и всичко това бе полято с хубаво вино. След малко стомахът му спря да къркори и той се почувства много по-добре.

— Не мога да си спомня някога да съм ял толкова вкусна храна.

— Не е нещо много специално.

— Но е перфектно. — Той си сипа още салата. — Всеки път, когато ви трябва препоръка, само ми кажете.

— Не готвите ли понякога за себе си?

— Не. Мога да пържа бекон и яйца, но ако се налага, си купувам гурме ястия от „Маркс & Спенсър“ и ги претоплям. Всеки път, когато съм отчаян, ходя при Оливия — лондонската ми сестра, но и тя е безполезна в кухнята като мене, така че в крайна сметка обикновено ядем нещо екзотично, като яйца от пъдпъдъци или хайвер. Глезотия, но не особено засищащо.

— Тя омъжена ли е?

— Не. Тя е жена с кариера.

— Какво работи?

— Главен редактор на „Венера“ е.

— Боже! — Алекса се усмихна. — Какви знаменити роднини, изглежда, имаме и двамата!

След като омете всичко, което бе на масата, Ноел все още се чувстваше гладен, затова Алекса донесе сирене и купа светлозелено грозде без семки. С тях изпиха и последното вино. Тя предложи кафе.

По това време вече се стъмваше. Навън запалиха уличните лампи. Блясъкът им проникна в приземната кухня, но почти всичко беше в сенки. Изведнъж Ноел го налегна огромна прозявка. Когато се пребори с нея, той се извини:

— Съжалявам, наистина трябва да се прибирам.

— Изпийте първо едно кафе. Ще ви държи буден, докато стигнете до леглото си. Знаете ли какво, защо не се качите горе, да се отпуснете, а аз ще ви донеса кафето там. После ще се обадя за такси.

Което прозвуча като забележително разумна идея.

— Добре.

Но дори и изговарянето на думата му отне много съзнателно усилие. Той съзнаваше, че оформя езика и устните си в правилната позиция за издаване на правилния звук, и разбираше, че или е пиян, или е на ръба да припадне от липса насън. Кафето беше отлична идея. Той сложи ръце на масата и се изправи на крака. Изкачването на стълбите от мазето до гостната беше още по-голямо изпитание. На половината път той се препъна, но някак си успя да запази равновесие и да не се сгромоляса.

Тиха и обвита в цветовете на здрача, празната стая чакаше. Единствената светлина идваше от уличното осветление, а то се отразяваше от месинговата решетка на камината и от елементите на кристалния полилей, който висеше от средата на тавана. Беше жалко да разсее тихия здрач, като включи осветлението, затова не светна. Кучето беше заспало на стола, на който Ноел бе седял преди това, затова той потъна в ъгъла на дивана. Обезпокоено, кучето се събуди, вдигна глава и се втренчи в него. Ноел също се загледа в него. Кучето се превърна в две кучета. Беше пиян. Не бе спал цяла вечност. Не биваше да заспива сега. Той не спеше.

Бе задрямал. Едновременно и спеше, и беше буден. Намираше се в боинга, който бучеше монотонно над Атлантическия океан, с хъркащия дебел съсед до него. Шефът му казваше да отиде в Единбург, за да продават продуктите на „Садълбагс“ на човек, наречен Едмънд Еърд. Имаше гласове, викащи и крещящи; децата играеха на улицата с велосипедите си. Не, не бяха на улицата, бяха навън, в някаква градина. Той се намираше в тясна стая със стръмен таван и надничаше от шпионката на един прозорец. Листа от орлови нокти почукваха по стъклото. Старата му стая в къщата на майка му в Глостършър. Отвън, на тревата, играта беше в ход. Деца и възрастни играеха крикет. Или с топка и бухалка? Или бейзбол? Те погледнаха нагоре и видяха лицето му през стъклото.

— Ела да играеш! — викаха го. — Слез при нас.

Беше доволен, че го търсеха. Бе хубаво да си у дома. Той излезе от стаята и слезе на долния етаж; излезе в градината, но играта на крикет беше свършила и нямаше никой. Той нямаше нищо против. Лежеше на тревата и гледаше светлото небе и всичко беше наред. Нито едно от лошите неща не се беше случило в края на краищата и нищо не се беше променило. Той беше сам, но скоро някой щеше да дойде. Той можеше да почака.

Друг звук. Тиктакане на часовник. Той отвори очи. Уличната лампа вече не светеше, вече не бе тъмно. Това не беше градината на майка му, не беше къщата на майка му. Беше някаква странна стая. Нямаше представа, къде се намираше. Лежеше по гръб на дивана. Бе завит с одеяло, чийто край го гъделичкаше по брадичката, и той го отметна. Докато гледаше нагоре, видя блестящите капчици на полилея и тогава си спомни. Завъртя глава и видя креслото, обърнато с гръб към прозореца; момиче, което седи в него, ярката му коса, очертана на фона на утринната светлина отвъд прозореца с дръпнати завеси. Той се размърда. Тя мълчеше. Той каза името й.

— Алекса?

— Да.

Беше будна.

— Колко е часът?

— Малко след седем.

— Седем сутринта ли?

— Да.

— Бил съм тук цяла нощ? — Той се протегна, като изпъна дългите си крака. — Заспал съм.

— Беше заспал, когато дойдох с кафето. Мислех си да те събудя, но след това се отказах.

Той примига, като гонеше съня от очите си. Видя, че тя вече не е с дънки и суитшърт, а с бял хавлиен халат, увит плътно около нея. Беше се опаковала в одеяло, но краката и ходилата й, които стърчаха, бяха голи.

— Цяла нощ ли беше там?

— Да.

— Трябваше да си легнеш.

— Не исках да те оставя. Не исках да се събудиш и да се почувстваш длъжен да си отидеш, и да не си в състояние да намериш такси посред нощ. Приготвих свободното легло, но след това си помислих: Какво пък толкова? И просто те оставих да спиш.

Той си спомняше какво бе сънувал, преди да изпадне в забрава. Лежеше в градината на майка си в Глостършър и знаеше, че някой идва. Не майка му. Пенелопе беше мъртва. Някой друг. Тогава сънят го беше надвил най-накрая, оставяйки го с Алекса.

За своя изненада се чувстваше изключително добре, изпълнен с енергия и освежен. Каза решително:

— Трябва да се прибера вкъщи.

— Да ти извикам ли такси?

— Не, ще повървя. Ще ми се отрази добре.

— Навън е прекрасна утрин. Искаш ли да хапнеш нещо, преди да тръгнеш?

— Не, добре съм.

Той дръпна одеялото и седна, като приглади косата си и прокара ръка по наболата си брада.

— Трябва да тръгвам.

Той се изправи.

Алекса не направи никакво усилие да го убеди да остане, просто отиде с него в коридора, отвори входната врата към кристалната майска утрин. Далечният тътен на трафика вече можеше да се чуе, макар че едно птиче пееше от някое дърво и въздухът бе свеж. Стори му се, че мирише на люляк.

— Довиждане, Ноел.

Той се обърна.

— Ще ти се обадя.

— Не е нужно.

— Така ли?

— Не ми дължиш нищо.

— Много си мила. — Наведе се и я целуна по прасковената й буза. — Благодаря.

— На мене ми хареса.

Той слезе по стълбите и тръгна като в забързан клип надолу по тротоара. В края на улицата се обърна и погледна назад. Тя си беше отишла и синята врата беше затворена. Но на Ноел му се струваше, че къщата с дафиновото дърво изглеждаше по специален начин.

Той се усмихна на себе си и продължи по пътя си.

Юни

Четвърта глава

Вторник, 7-и

Зад волана на своя минибус Изабел Балмерино измина осемнайсетте километра до Корихил. Беше почти четири часа следобед в началото на юни, но макар че дърветата бяха натежали от листа, а полетата — раззеленили се от растящите посеви, все още лятото изобщо не бе започнало. Беше не точно студено, а влажно и дъждовно и през целия път до Крой чистачките й работеха. Облаците бяха надвиснали ниско над хълмовете и всичко беше в сиво. Тя съжали заради чуждестранните гости, дошли толкова далеч, за да видят красотите на Шотландия, а вместо това те бяха забулени в мъгла и почти не се виждаха.

Не че това я тревожеше. Тя беше правила трудното пътуване през пресечени местности и черни пътища толкова много пъти преди това, че понякога си мислеше, че ако го пусне да се движи сам, минибусът ще се справи много добре, като отиде до Корихил и се върне без човешка намеса, надежден като предан кон.

Сега беше стигнала до познатия кръстопът. Превключи на по-ниска предавка, зави по еднолентов път с глогинови храсти от двете страни и продължи напред и нагоре до хълма. Когато се изкачи, мъглата стана по-гъста. Предвидливо включи фаровете. От дясната й страна се появи високата каменна стена — граничната линия на имението Корихил. Още половин километър и щеше да стигне до двете къщички на пазачите до огромната входна порта. Тя зави между тях и тръгна нагоре по набраздения от коловози път. Край него в редици бяха подредени исторически букови дървета и дълбоки ивици буйна трева, която през пролетта беше позлатена от цветовете на жълтите нарциси. Нарцисите отдавна бяха увехнали и техните главички и умиращи листа бяха единственото нещо, което беше останало от предишната им слава. По някое време, някой ден момчето, което помагаше на Верена във всичко, щеше да ореже ивиците трева с градинския трактор и това щеше да е краят на нарцисите. До следващата пролет.

На нея й се наложи, за съжаление не за първи път, докато растеше, да става все по-заета, а времето летеше ли, летеше — месеците се изнизваха един след друг, оскърбително отдалечени във времето, а годините излизаха от календара и оставаха в миналото. Някога имаше достатъчно време. Време да стои или да седне и просто да погледа нарцисите. Или да зареже домакинската работа на момента, да излезе от задната врата и да се изкачи по хълма в опустялото от песните на чучулигите лятно утро. Или да замине за един ден до Релкърк за собствено удоволствие, да пазарува дреболии, да се срещне с приятелка за обяд в лоби бара, изпълнен с хора и разговори, с миризмата на кафе и на ястия, които човек никога не приготвя сам за себе си.

Всякакви глезотии, които поради многобройни причини, изглежда, вече нямаше да й се случат.

Пътят стана равен. Между колелата на минибуса чакълът изскърца. Къщата се мержелееше на високото в мъглата. Нямаше други коли, което значеше, че вероятно всички други домакини бяха взели гостите си и си бяха тръгнали. Така че Верена я чакаше. Изабел се надяваше, че не е изгубила търпение.

Тя спря колата, изключи двигателя и излезе на влажния дъждовен въздух. Вратата на главния вход беше отворена и водеше към голямо павирано антре с вътрешна остъклена врата в дъното. Това антре беше препълнено с огромно количество скъп багаж. Изабел трепна, защото изглеждаше по-разточително от обикновено. Куфари (изключително големи), чанти гардероби, малки сакове, чанти за голф, кутии и пакети и торбички, украсени с известните имена на големи магазини. (Явно бяха пазарували.) Всички имаха характерните жълти етикети на СКОТИШ КЪНТРИ ТУРС.

Тя спря, за да прочете имената на етикетите. Господин Джо Хардуик. Господин Арнолд Франко. Госпожа Майра Хардуик. Госпожа Сюзън Франко. Куфарите бяха надписани с големи монограми, а чантите за голф имаха етикети на престижни клубове, които висяха от дръжките.

Тя въздъхна. Хайде отново да се захващаме. Отвори вътрешната врата.

— Верена!

Коридорът на Корихил беше огромен, със стълбище от резбован дъб и много ламперия към горния етаж. Подът беше покрит с килими, някои — твърде обикновени, други — вероятно безценни, а по средата имаше маса, събрала колекция от разнообразни предмети: мушкато в саксия, кучешка каишка, месингов поднос за писма и масивна книга за посетители с кожена подвързия.

— Верена?

Някъде се затвори врата. Чуха се приближаващи стъпки по коридора откъм кухнята. Появи се Верена Стейнтън, висока, стройна, спокойна и както винаги — идеално облечена. Тя бе една от онези жени, които вбесяващо винаги се обличаха в тон, сякаш изкарваха доста време всеки ден в избор и съчетаване на различните си дрехи. Тази пола, тази блуза, онази кашмирена жилетка, тези обувки. Дори влажното и задушно време, което разваляше прическите и на най-праволинейните жени, нямаше шанс с фризурата на Верена, която никога не се разрошваше дори и при най-екстремни условия и винаги бе толкова спретната и очарователна, сякаш току-що бе излязла изпод сешоара. Изабел нямаше илюзии относно собствения си външен вид. Ниска и набита като шотландско пони, с бляскав розов цвят на лицето и загрубели от работа ръце, тя отдавна бе спряла да се тревожи за това как изглежда. Но като видя Верена, изведнъж съжали, че не бе намерила време да смени панталоните си от рипсено кадифе и ватираната жилетка с цвят на тиня, която беше най-старата й приятелка.

— Изабел.

— Надявам се, че не съм закъсняла.

— Не. Последна си, но не си закъсняла. Твоите гости са готови и те чакат в гостната. Господин и госпожа Хардуик и господин и госпожа Франко. На пръв поглед са малко по-енергични от обичайните ни посетители.

Изабел изпита някакво облекчение. Вероятно мъжът щеше да се справи с чантите си за голф.

— Къде е Арчи? Сама ли си?

— Трябваше да отиде на църковно събрание в Балнайд.

— Ще се справиш ли?

— Разбира се.

— Добре. Виж, преди да ги отведеш, има малка промяна в плана. Ще ти обясня. По-добре да влезем в библиотеката.

Изабел я последва послушно, подготвена да получава заповеди. Библиотеката на Корихил беше приятна стая, по-малка от повечето други стаи, и миришеше приятно на мъжки миризми — на дим от лула и на дърво, на стари книги и на стари кучета. Миризмата на старо куче се излъчваше от стария лабрадор, дремещ върху възглавницата си до пепелта от камината. Той повдигна глава, погледна двете дами, примига високомерно и отново заспа.

— Въпросът е… — започна Верена и в този момент телефонът на бюрото започна да звъни. Тя каза: — По дяволите! Извинявай, само за момент! — И отиде на телефона.

— Ало, Верена Стейнтън… Да. — Гласът й се промени. — Господин Абърли. Благодаря, че ми върнахте обаждането.

Тя дръпна стола до бюрото и седна, като потърси своята химикалка и бележник. Изглеждаше така, сякаш се бе настанила за дълъг разговор, и сърцето на Изабел се сви, защото тя бързаше да се прибере у дома.

— Да. О, прекрасно. Сега, ще ни трябва най-голямата ви шатра от плат и мисля в светложълто и бяло. И подиум за танци.

Изабел наостри уши, престана да чувства нетърпение и безсрамно подслуша разговора.

— Датата ли? Мислехме да е шестнайсети септември. Това е петък. Да, аз мисля, че ще е по-добре да дойдете, за да се видим и да поговорим повече. Следващата седмица е добре. Сряда сутрин. Добре. Ще се видим тогава. Довиждане, господин Абърли. — Тя затвори и отново се облегна на стола, като излъчваше доволното изражение на човек, който добре си е свършил работата.

— Добре, първото нещо вече е свършено.

— Какво, по дяволите, планираш сега?

— Е, с Ангъс от години си го мислим и в крайна сметка решихме да действаме. Тази година Кати прави двайсет и една и решихме да организираме танци в нейна чест.

— О, небеса, явно се чувствате богати!

— Не, не съвсем, но това е нещо като събитие, а ние дължим гостоприемство на близо един милион души. Така че ще организираме нещо небивало — грандиозно парти, на което ще поканим всички тях.

— Но септември е след цяла вечност, а сега е едва началото на юни.

— Зная, но никога не е прекалено рано да се започне. Знаеш какъв месец е септември.

Изабел знаеше. Шотландският сезон с масовото изселване от юг на север заради лова на яребици. Във всяка голяма къща се провеждаха домашни партита, танци, срещи по крикет, шотландски игри и всякакъв вид социални дейности, а кулминацията на всичко това беше една изтощителна седмица на ловни балове.

— Трябва ни голяма шатра, защото вътре наистина няма място за танците, но Кати настоява да определим един ъгъл за нощен клуб, за да може нейните приятели юпита от Лондон да си имат малък дансинг. След това ще трябва да намеря наистина добра трупа за народни танци и компетентен уредник. Но поне вече организирах шатрата. Всички вие ще получите покани, разбира се. — Тя погледна строго Изабел: — Надявам се, че Люсила ще бъде тук.

Беше трудно да не изпита малко завист към Верена, която беше седнала и кроеше планове за парти за дъщеря си, знаейки, че тази дъщеря ще помага и ще се наслаждава на всеки един момент от партито си. Нейната Люсила и Кати Стейнтън учеха в едно училище и бяха приятелки по онзи скучен начин, по който се сприятеляваха деца, събрани заедно от родителите си. Люсила беше две години по-малка от Кати, имаше доста различен характер и веднага след като Кати завърши, пътищата им се разделиха.

Кати, мечтата на всяка майка, се беше подчинила покорно. Една година в Швейцария и след това курсове за секретарки в Лондон. След като завърши, си намери подходящата работа… нещо, свързано с благотворителни фондове… и живееше в малка къща в Уондсуърт с три съвсем подходящи приятелки. Не след дълго тя несъмнено ще се ангажира с някой прекрасен млад мъж на име Найджъл, Джеръми или Кристофър, неопетненото й лице ще се появи на първата страница на списание „Кънтри Лайф“, а сватбата, разбира се, ще бъде традиционна, с бяла рокля, с много малки шаферки и със сватбения химн.

Изабел не искаше Люсила да е като Кати, но понякога, като например в този момент, не можеше да не си пожелае любимата й, така мечтана дъщеря да се промени и да бъде поне малко по-обикновена. Но още като дете Люсила беше показала признаци на ярка индивидуалност и кротък протест. Политическите й възгледи бяха крайно леви и тя можеше да се ангажира с най-дребното нещо, с всяка кауза, която привлечеше вниманието й, с голям ентусиазъм. Тя беше срещу атомната енергия, срещу лова на лисици, срещу убиването на малки тюленчета, срещу съкращаването на грантовете за студенти и срещу засаждането на полета с ужасни иглолистни растения с цел оказване помощ на поп звездите да се сдобият с освободени от данъци приходи. В същото време проявяваше голяма загриженост за състоянието на бездомните, бедните, наркозависимите и за горките нещастници, които умираха от СПИН.

Още от ранна възраст бе много изобретателна и артистична и след шест месеца работа в Париж като домашна помощничка я приеха в Колежа по изкуствата в Единбург. Тук се сприятели с най-невероятни хора, които от време на време водеше в Крой. Те изглеждаха доста странно, но не по-странно от самата Люсила, която се обличаше от магазина „Оксфам“ и можеше да облече едновременно дантелена вечерна рокля и мъжко сако от туид и дантелени боти от времето на крал Едуард.

След като завърши арт училището, тя остана в Единбург, но напълно се провали в опитите да намери каквато и да е работа, за да се издържа. Никой не беше склонен да купува неразбираемите й картини и нито една галерия не пожела да ги изложи. Живееше в таванско помещение на „Индия стрийт“ и се издържаше, като чистеше къщите на други хора. Това се оказа неочаквано печелившо и веднага щом успя да събере достатъчно, за да си плати билета за ферибота през Ламанша, замина за Франция само с раница на гърба и с художническите си принадлежности. Когато за последно чу за нея, дъщеря й живееше в Париж при някаква двойка, която беше срещнала по пътя. Всичко това беше много притеснително.

Дали щеше да си дойде у дома? Изабел можеше да й пише, разбира се, на пощенския адрес до поискване, който дъщеря й бе оставила. „Скъпа Люсила, бъди тук през септември, защото си поканена на танците на Кати Стейнтън.“ Малко вероятно беше Люсила да обърне внимание. Тя никога не бе харесвала официалните партита и не можеше да измисли какво да каже на младите мъже с добър произход, които срещаше на тях. „Мамо, те са наистина невероятно старомодни. И косата на всички тях е като туид.“

Тя беше невъзможна. Но пък и беше толкова сладка, мила, забавна и преливаща от любов и ужасно много й липсваше.

Изабел въздъхна:

— Не зная. Не вярвам да дойде.

— О, мила. — Верена изразяваше съчувствие, което не правеше нещата по-добри. — Никога не се знае. Ще й изпратя покана. Кати много ще се зарадва да се видят.

Лично Изабел се съмняваше.

— Танците ви тайна ли са, или може да говоря за тях? — попита тя.

— Не, разбира се, че не са тайна. Колкото повече хора знаят, толкова по-добре. Вероятно някои ще предложат да дадат вечерни партита.

— Аз ще дам вечерно парти.

— Ти си светица.

Те можеха да седят там и да правят планове цяла вечност, ако Верена изведнъж не се сети за работата, която имаха.

— Господи, забравих за онези бедни американци. Те ще се чудят какво ни се е случило. Сега виж… става дума… — Тя порови в бюрото си и намери листове с инструкции. — Става дума за това, че двамата господа са прекарали по-голямата част от времето си в игра на голф и биха искали да играят и утре, поради което ще пропуснат пътуването до Гламис. Вместо това организирах кола да дойде да ги вземе от Крой в девет часа сутринта и да ги закара до Гленийгълс. Със същата кола ще се върнат някъде следобед, когато приключат играта си. Но дамите искат да ходят в Гламис, затова ако можеш да ги върнеш тук някъде към десет часа, ще могат да се включат в групата на другите, които ще пътуват с дилижанса.

Изабел поклати утвърдително глава, като се надяваше да не забрави нищо от инструкциите. Верена беше толкова компетентна и способна и по стечение на обстоятелствата — нейна шефка. Централният офис на „Скотиш Кънтри Турс“ бе в Единбург, а Верена беше местният координиращ агент. Именно тя се обаждаше на Изабел всяка седмица, за да й каже колко гости да очаква (лимитът беше шест, тъй като тя нямаше място за повече), както и да я осведоми за всички малки особености или личностни проблеми на нейните гости.

Обиколките започваха през май и продължаваха до края на август. Те траеха по седмица и следваха утвърден маршрут. След като пристигнеше от Ню Йорк, групата започваше престоя си в Единбург, където два дни разглеждаха пограничните области между Англия и Шотландия и самия град. Във вторник пристигаха с дилижанса в Релкърк, където задължително се довлачваха около Олд Кърк — местния замък, и градината на „Нешънъл Тръст“. После се отправяха за Корихил, където ги настаняваха при различни домакини. Сряда беше денят за замъка „Гламис“ и за живописна разходка до Питлохри, а в четвъртък те отново тръгваха с дилижанса, за да посетят планинската част на Шотландия, Дийсайд и Инвърнес. В петък се връщаха в Единбург, а в събота поемаха от летище „Кенеди“ за вкъщи.

Изабел беше сигурна, че по това време всички бяха вече напълно изтощени.

Верена бе привлякла Изабел в бизнеса преди пет години. Тя й обясни какво е необходимо, и й даде фирмената диплянка, за да я прочете. Текстът беше прочувствен.

Останете като гост на частен дом. Почувствайте лично гостоприемството и историческата величественост на някои от най-красивите шотландски домове и се запознайте като приятели с древните фамилии, които живеят в тях…

— Ние не сме древна фамилия — бе отбелязала Изабел.

— Достатъчно древна.

— И Крой не е точно исторически.

— Става дума за някои части. А и вие имате много стаи. Това нещо всъщност има значение.

Точно това беше нещото, което убеди окончателно Изабел. Предложението на Верена дойде в момент, когато богатствата на фамилията Балмерино във всяко едно значение на думата бяха в лошо състояние.

Бащата на Арчи — вторият лорд Балмерино и най-чаровен и непрактичен мъж, беше починал, оставяйки имението в известен безпорядък. Неочакваната му кончина изненада всички и поради този факт пищната погребална церемония обра по-голямата част от наследеното семейно богатство.

С грижите за двете деца — Люсила и Хамиш, в разгара на образованието им, за голямата и неподходяща къща и за земите младото семейство Балмерино се сблъска с някои проблеми. Арчи по онова време все още беше редовен войник. На деветнайсетгодишна възраст той постъпи в Предания на Кралицата шотландския полк просто защото не можеше да измисли нищо друго, което той лично желаеше да прави. Независимо че си бе поживял добре по време на службата си в полка, Арчи не беше благословен с амбицията да успее и знаеше, че никога няма да стане генерал-майор.

Да запазят Крой, да живеят там, каквото и да става, се превърна в техен приоритет. Крояха оптимистични планове — Арчи да напусне армията и докато е още млад, да си намери някаква работа. Но тогава го извикаха на последна мисия с полка в Северна Ирландия. Полкът се завърна след четири месеца, но Арчи се прибра в Крой едва след осем месеца и на Изабел й бяха нужни осем дни, за да осъзнае, че въпреки рехабилитацията му каквато и да е работа беше немислима за момента. В нещо като отчаяние през дългите безсънни нощи тя осъзна в какво тежко положение се намираха.

Но имаха приятели, по-конкретно Едмънд Еърд. Като разбра тежестта на ситуацията, той се премести и пое контрола. Именно Едмънд намери наемател на семейната ферма и именно той пое отговорност за ловния участък за яребици. Заедно с Гордън Гилък — пазача, наблюдава изгарянето на обраслите с храсти равнини и поддръжката на стрелбищата и след това остави цялата грижа на сдружение от бизнесмени от Юга, като задържа за себе си един участък и за Арчи — половин.

Да бъде отменена поне в част от грижите, за Изабел беше голямо облекчение, но приходите си останаха сериозен проблем. Съществуваше още някакъв наследен капитал, но той бе вързан с акции и облигации и беше единственото, което Арчи можеше да остави на децата си. Изабел имаше малко собствени пари, но те, дори прибавени към военната пенсия на Арчи и към пенсията за шейсетпроцентова инвалидност, не представляваха голяма сума. Ежедневните разходи само за издръжката на къщата и за храната и дрехите на семейството останаха като постоянен извор за тревоги, затова предложението на Верена, стряскащо в началото, де факто бе като отговор на молитва.

— О, хайде, Изабел. Ти можеш да се справиш без проблем.

И Изабел осъзна, че наистина може. В крайна сметка беше свикнала да ръководи голямата къща и да посреща гости. Докато бащата на Арчи беше жив, постоянно трябваше да се организират домашни партита заради лова или заради танците през септември. По време на училищната ваканция Крой се изпълваше с приятелите на децата, а Коледа и Великден не минаваха без посещения на цели семейства, които идваха, за да изкарат заедно с тях празниците.

В сравнение с всичко това предлаганата от Верена работа изобщо не изглеждаше трудна. Би отнело само два дни от седмицата през четирите летни месеца. Със сигурност нямаше да е много задължаващо. И… мислено се усмихна… би било много стимулиращо за Арчи — хора, които идват и си отиват. Като помага да бъдат забавлявани, може да се заинтересува и това да повдигне духа му, който за съжаление се нуждаеше от това.

Това, което тя не беше разбрала и което мъчително й се наложи да научи, беше, че да забавляваш платени гости, е много по-различно от това да посрещаш собствените си гости. Не можеш да спориш с тях, единствено можеш да стоиш с тях в приятелска тишина. Нито можеш да им позволиш да се вмъкнат в кухнята и да обелят купа картофи или да направят салата. Истинската пречка беше това, че те си плащаха. Това поставяше гостоприемството на съвсем различно ниво, защото това означаваше, че всичко трябва да е идеално. Обиколката не беше евтина и както Верена постоянно настояваше, на клиентите трябваше да се дава стойност за техните долари.

Имаше определени писмени инструкции, разпечатани на специална брошура за домакини. Всяка спалня трябваше да е със самостоятелна баня, за предпочитане граничеща със стаята. Леглата трябваше да имат електрически одеяла, а стаите — да се отопляват с централно парно. Също така при необходимост трябваше да има допълнително отопление… за предпочитане истинска камина, но ако това не бе възможно — електрическа или газова камина. В стаята трябваше да има свежи цветя.

(Като прочете това, Изабел изпита известно раздразнение. За какви се мислеха? Никога в живота си тя не беше настанявала гости, без да е държала на тоалетката да има свежи цветя.)

След това имаше още правила за закуската и за вечерята. Закуската трябваше да е силна и обилна; портокалов сок, кафе, чай, да има всичко. Вечер трябваше да се предложи коктейл и да има вино по време на вечеря. Това хранене трябваше да се сервира официално, със свещи, кристални чаши и сребърни прибори, да се състои поне от три ястия и да бъде последвано от кафе и разговор. Можеше да се предложат и други развлечения, макар и малко вероятни. Малко музика… може би изпълнение на гайда…?

* * *

Презокеанските посетители ги очакваха в гостната на Верена. Верена енергично отвори вратата.

— Извинете, че се забавихме толкова. Само една-две дреболии, които трябваше да уточним — каза тя с най-добрия си наставнически тон, който не допускаше въпроси или възражение. — Вече сме тук, а това е вашата домакиня, която ще ви отведе в Крой.

Все пак днес заради студеното време зад решетката на камината блещукаше малък огън и край него, разположени на фотьойли и дивани, бяха седнали четиримата американци. За да минава времето, смаяни гледаха по телевизията крикет. При влизането на домакините те се изправиха на крака, обърнаха усмихнатите си лица, а и един от мъжете се наведе и любезно изключи телевизора.

— Сега да ви запозная. Господин и госпожа Хардуик и господин и госпожа Франко. Това е вашата домакиня за следващите два дни. Лейди Балмерино.

След като си стиснаха ръцете, Изабел разбра какво имаше предвид Верена, когато описа седмичните гости като малко по-енергични от обичайното. По някаква причина „Скотиш Кънтри Турс“, изглежда, привличаше клиенти в изключително напреднала възраст и понякога те бяха не просто гериатрични, а и в нестабилно здравословно състояние — задъхващи се или стъпващи неуверено. При все това тези две двойки едва бяха прехвърлили средна възраст. Бяха с посивели коси, разбира се, но видимо кипящи от енергия и всички със завиден тен. Семейство Франко бяха ниски на ръст и господин Франко бе много плешив, а семейство Хардуик бяха високи, мускулести и слаби и изглеждаха така, сякаш живееха на открито и правеха много упражнения.

— Боя се, че малко закъснях. — Чу се Изабел да казва, макар идеално да знаеше, че не е така. — Но можем да тръгваме, когато сте готови.

Те бяха готови веднага. Дамите взеха дамските си чанти и красивите си нови шлифери марка „Бърбери“ и малката групичка премина в строй през хола и излезе в антрето. Изабел отиде да отвори задните врати на минибуса и докато тя стори това, мъжете домъкнаха и довлачиха големите куфари през чакъла и й помогнаха да ги натовари. (Това също беше новост. Обикновено тя и Верена трябваше да вършат тази работа сами.) Когато всичко беше качено и в безопасност, тя затвори вратите и ги заключи. Семейство Хардуик и семейство Франко си взеха довиждане с Верена.

— Но — каза Верена, — дами, аз ще ви видя утре. И се надявам голфът да ви достави истинско удоволствие. Ще се влюбите в Гленийгълс.

Вратите бяха отворени и всички се качиха вътре. Изабел зае мястото си зад волана, закопча си колана, запали и потеглиха.

* * *

— Извинявам се за времето. Все още не сме имали топло време.

— О, това изобщо не ни притеснява. Ние съжаляваме, че трябваше да излизате в такъв ден, за да ни вземете. Надяваме се да не е твърде голям проблем.

— Не, изобщо не е. Това ми е работата.

— Имаме ли много път до дома ви, лейди Балмерино?

— Около осемнайсет километра. И бих предпочела да ми казвате Изабел.

— Защо, благодаря, така да бъде. Аз съм Сюзън, съпругът ми е Арнолд, а семейство Хардуик са Джо и Майра.

— Осемнайсет километра — каза един от мъжете, — това не е малко разстояние.

— Да. Всъщност съпругът ми обикновено идва с мен при тези пътувания. Но му се наложи да отиде на събрание. Ще си бъде у дома за чая и тогава ще се запознаете с него.

— Лорд Балмерино с бизнес ли се занимава?

— Не, не е на бизнес съвещание. Църковно събрание. Църквата на селото ни. Трябва да съберем някакви пари. Дребна работа. Но дядото на съпруга ми я е построил и затова той изпитва нещо като семейна отговорност.

Отново бе започнало да вали. Чистачките на предното стъкло се движеха непрестанно. Може би разговорът щеше да отклони вниманието от немотията наоколо.

— За първи път ли идвате в Шотландия?

Двете дами, прекъсвайки се взаимно една друга като хармонично дуо, й разказаха, че мъжете са идвали и преди, да играят голф, но че сега за първи път ги придружават съпругите им. И че харесват всеки инч от това място и че са полудели в магазините на Единбъроу. Валяло, разбира се, но това не им било попречило. Те имали своите нови „Бърбери“ и двете решили, че дъждът правел Единбъроу да изглежда по-исторически и романтичен и че те си представяли как Мери и Ботуел[1] яздят заедно по хълма към Роял Майл[2].

Изабел ги попита от коя част на Щатите са.

— Щата Ню Йорк. От Рей.

— От крайбрежието ли сте?

— О, разбира се. Децата ни плуват всеки уикенд.

Изабел можеше да си представи. Можеше да си представи онези деца, почернели и обгорели от вятъра, натъпкани с витамини и фрешове от портокал и здраве, носещи се по гладкото синьо море под закривеното крило на снежнобял грот. И слънце. Синьо небе и слънце. И така ден след ден, така че да можеш да планираш мачове по тенис и пикници и вечерно барбекю и да знаеш, че няма да вали.

Такива бяха летата в спомените й. Безкрайните безцелни лета от детството. Какво беше станало с онези дълги светли дни, ухаещи сладко на рози, когато човек трябваше да се прибира вътре единствено за да хапне, а понякога даже и това не се налагаше? Да плуваш в реката, да мързелуваш в градината, да играеш тенис, да пиеш чай под сянката на някое дърво, защото беше твърде горещо навсякъде другаде. Тя си спомняше за пикници в полето, което трептеше на слънчевата светлина, за пирена, твърде сух, за да се запали огън, за чучулигите високо в небето. Какво се беше случило с нейния свят? Каква космическа катастрофа беше преобразила онези светли дни в тъмен и просмукан мрак седмица след седмица.

Беше не само времето, а и фактът, че времето правеше всичко още по-лошо. Като това, че Арчи е с отрязан крак и че трябва да се държиш добре с хора, които не познаваш, защото ти плащат пари, за да спят в свободните ти стаи. И да си уморен през цялото време, и никога да не си купуваш нови дрехи, и да се тревожиш за таксата за училище на Хамиш, и да ти липсва Люсила.

Тя се чу да казва с известно усилие:

— Това е единственото ужасно нещо на живота в Шотландия.

За момент, може би изненадани от нейното избухване, никой не коментира думите й. След това една от дамите проговори:

— Моля, не ви разбрах?

— Съжалявам. Имах предвид дъжда. Толкова сме уморени от дъжда. Имах предвид тези ужасни лета.

[1] Става дума за Мария Стюарт и за третия й съпруг графа на Ботуел. — Б.р. ↑

[2] Име, дадено през XVI в. на поредицата от улици, които оформят главния съобщителен път (проход) на Стария град на Единбург. — Б.р. ↑

Пета глава

Презвитерианската църква в Страткрой, официалната Църква на Шотландия, се извисяваше величествена, древна и достопочтена на южния бряг на река Крой. До нея се стигаше по главната улица, която минаваше през селото и през сводестия каменен мост; всичко наоколо изглеждаше съвсем пасторално. Глебелендс се издигаше до самия бряг на обрасло с трева пасище, където всеки септември се провеждаха Игрите на Страткрой. Църковният двор, засенчен от гигантски бук, беше изпълнен с изтънели старинни надгробни плочи, а една покрита с трева пътечка водеше между тях до вратите на дома на свещеника. Къщата също беше голяма и импозантна, построена, за да побира големите семейства на предходните пастори, и се славеше със завидна градина, напъпила с чворести, но раждащи плодови дървета и със старомодни рози, които цъфтяха под защитата на висока каменна стена. Всичко това излъчваше с чаровното си разположение усещане за безвремие, домашно спокойствие и богобоязлива набожност.

В противовес малката епископална църква се беше свила като беден роднина веднага след моста, напълно засенчена в буквалния и в преносния смисъл на думата от своята съперница. Главният път минаваше наблизо, а между църквата и пътя имаше ивица трева, която енорийският пастор — преподобният Джулиън Глоксби, подстригваше лично всяка седмица. Малка пътечка водеше нагоре към задната част на църквата и към жилището на енорийския пастор, което се намираше зад нея. И двете бяха скромни по размер и боядисани с вар. Църквата имаше малка кула с една-единствена камбана и дървен покрит вход до главната порта. Вътре беше също така непретенциозно. Без красиви пейки, без каменен под, без исторически мощи. Пътеката към олтара бе застлана със стара черга, а един останал без дъх хармониум изпълняваше ролята на орган. Винаги миришеше леко на влага.

И църквата, и домът на пастора бяха издигнати в началото на века от първия лорд Балмерино и дарени на диоцеза заедно с малка сума за издръжка. Приходите от нея отдавна бяха сведени до нула, паството беше миниатюрно и в усилията си да свърже двата края Енорийското събрание се бе оказало притиснато от постоянно безпаричие.

Когато се разкри, че електрическият кабел е не просто повреден, а направо опасен, търпението много скоро преля. Но Арчи Балмерино събра своята малобройна група, ръководи събрание, посети епископа и изпроси дарение. При все това щеше да е необходимо да се съберат пари. Различни предложения бяха разглеждани, дискутирани и в крайна сметка отхвърлени. Накрая беше решено да прибегнат до едно старо и сигурно решение — благотворителен базар. Това трябваше да се случи през юли в залата на селото. Там щеше да има щанд за курабийки, щанд за растения и зеленчуци, щанд за подаръци и дреболии ръчна изработка и, разбира се, чайове.

Беше своевременно определен и събран комитет още в онзи сив и влажен юнски следобед около масата в трапезарията в Балнайд — дома на Вирджиния и Едмънд Еърд. Към четири и половина срещата беше приключила, работата — свършена задоволително и скромните планове — начертани. Те включваха напечатването на привлекателни за окото постери, заемането на няколко дървени маси и организирането на предметна лотария.

Пасторът и госпожа Глоксби и Тоди Бюканън, който държеше „Страткрой Армс“, вече си бяха взели довиждане и заминали с колите си. Дермът Хъником бе зает с антикварния си магазин и не беше взел участие в събранието. В негово отсъствие му беше поставена задачата да се заеме с щанда за подаръци.

Сега бяха останали само трима. Вирджиния и Вайълет — нейната свекърва, седяха от едната страна на дългата махагонова маса, а Арчи Балмерино — от другата. Веднага щом другите си тръгнаха, Вирджиния изчезна в кухнята, за да направи чай, и им го донесе в поднос без церемонии. Три чаши, кафяв чайник, каничка с мляко и купа със захар. Беше едновременно и освежаващо, и гостоприемно да се отпуснеш приятно след сериозните дискусии следобеда и да можеш да си побъбриш, без да се ограничаваш, и да се насладиш на близостта на семейството и старите приятели.

Те все още коментираха базара.

— Надявам се Дермът да няма нищо против това, че го определихме да се занимава с щанда с подаръците. Може би да му звънна, за да има възможност да каже, ако не желае да се занимава с това. — Арчи винаги беше внимателен с чувствата на другите, ужасен, да не би някой да кажеше, че прехвърля бремето си на другите.

Вайълет се отнесе пренебрежително към самата идея за това:

— Разбира се, че няма да има против. Скъпи човече, той никога няма нищо против да помага. Най-вероятно щеше да е много по-обиден, ако бяхме дали работата на някой друг. В крайна сметка той знае стойността на всеки предмет… — Тя беше много едра висока дама в края на седемдесетте, облечена в поовехтяло палто и пола и обута в практични алпинки. Косата й беше съвсем посивяла, на кичури, завита в малък кок на тила й и забодена с игла, а с дългата си горна устна и раздалечените си очи приличаше на блага овца. Но тя не беше нито проста, нито старомодна. Красиво изправена, тя имаше присъствие, а очите й бяха едновременно приветливи и интелигентни, разсейващи всеки намек за високомерие. Сега те примигваха весело. — … дори на керамични кученца с кокали в устата и на покрити с раковини настолни масички, направени от стари бутилки от уиски.

Вирджиния се засмя:

— Може би ще вземе някоя прекрасна дреболия за двайсет и пет пенса и ще я продаде за някаква невероятна цена в магазина си на следващия ден.

Тя се облегна на стола си и се изпъна като мързеливо момиче. В началото на трийсетте, Вирджиния Еърд беше блондинка и толкова стройна, колкото в деня, в който се бе омъжила за Едмънд. Независимо от повода днес тя носеше обичайните си дънки, дебел плетен морскосин пуловер и излъскани кожени мокасини. Беше хубава по един игрив и котешки начин, а очите й — огромни и с блестяща сапфирена синева, бяха издигнали тази хубост до красота. Кожата й беше хубава, непознаваща грим, с цвета на възхитително кафяво яйце. В ъгълчетата на очите й вече се забелязваха разперени във формата на ветрило тънки очертания на линии и единствено те издаваха възрастта й.

Сега тя сгъна дългите си пръсти и раздвижи китките си, сякаш изпълняваше предписано упражнение.

— А Изабел ще поеме грижата за чая. — Тя престана да се разтяга. — Защо Изабел не дойде днес, Арчи?

— Казах ви… или може би те нямаше в стаята. Трябваше да отиде в Корихил, за да вземе гостите за тази седмица.

— Да, разбира се, колко съм глупава. Извинявай…

— А, тъкмо се сетих! — Вайълет подаде чашата си. — Би ли ми сипала още малко чай, мила? Мога да го пия, докато ми излезе от ушите… Срещнах Верена Стейнтън в Релкърк вчера и тя ми каза, че вече не трябва да го пазя в тайна. Тя и Ангъс ще организират парти за Кати през септември.

Вирджиния се намръщи:

— Какво искаш да кажеш с това „да го пазя в тайна“?

— Е, добре, тя ми сподели преди няколко седмици, но ме помоли да не казвам нищо, докато не говори с Ангъс. Изглежда, в крайна сметка го е убедила…

— Господи, колко предприемчиво! Малко подскачане или ще е нещо голямо?

— О, нещо голямо. Шатри и празнични светлини, и калиграфски покани, и всички издокарани.

— Каква веселба! — Вирджиния беше изпълнена с ентусиазъм, както и Вайълет предполагаше. — Прекрасно е, когато хората организират частни партита, защото тогава не трябва да си плащаш за билета. Вместо това ще имам добро извинение да отида и да си купя нова рокля. Ще трябва да съберем всички и да приемем хора за преспиване. Аз ще трябва да се уверя, че Едмънд не планира да ходи в Токио през тази седмица.

— А къде е сега? — попита майката на Едмънд.

— О, в Единбург. Ще се върне към шест.

— А Хенри? Какво става с Хенри? Не трябваше ли вече да се е върнал от училище?

— Не. Ще намине при Еди, да пият чай.

— Това ще я разведри.

Вирджиния се намръщи и се зачуди какво ли означаваше това.

— Какво се е случило?

Вайълет погледна към Арчи:

— Спомняш ли си онази братовчедка на Еди — Лоти Карстеърс? Беше прислужница в Страткрой в годината, когато се оженихте с Изабел.

— Дали си я спомням? — изражението му беше ужасяващо. — Ужасна жена. Неприятна като плодов кейк. Изпочупи повечето сервизи за чай от Рокингъм и постоянно дебнеше навсякъде — точно където най-малко очакваш да я видиш. Така и не разбрах защо майка ми я нае.

— Мисля, че си беше цяла катастрофа. Беше в разгара на работата през лятото, а тя имаше отчаяна нужда от помощ. Няма значение, Лоти остана само около четири месеца и се върна у дома в Талъчард при възрастните си родители. Изобщо не се омъжи…

— Нищо чудно…

— … а сега, разбира се, те са починали и тя е сама. И е станала, изглежда, още по-странна. В крайна сметка тя превъртя и беше откарана в най-близката болница за душевноболни. Еди е най-близката й роднина. Тя посещаваше бедното създание всяка седмица. А сега докторите казват, че вече е достатъчно добре, за да я изпишат, но, разбира се, не може да живее сама. Поне не веднага.

— Не ми казвай, че Еди ще я вземе при себе си.

— Според нея трябва. Няма си никого другиго. А ти знаеш колко мила е Еди… тя винаги е била много отговорна, особено пък ако се отнася за семейството. Кръвта вода не става и всички онези глупости.

— И голяма злоба — сухо изкоментира Арчи. — Лоти Карстеърс. Не мога да се сетя за нещо по-лошо. Кога ще се случи всичко това?

Вайълет сви рамене:

— Не зная. Може би следващия месец. Или през август.

Вирджиния беше ужасена:

— Но нали няма да живее с Еди?

— Да се надяваме, че не. Да се надяваме, че това е само временно решение.

— А къде, по дяволите, ще я настани Еди? Тя има само две стаи в онази малка нейна къщичка.

— Не съм питала.

— Тя кога ти каза това?

— Днес сутринта. Докато прахосмукираше килима в трапезарията ми. Стори ми се, че изглежда малко умърлушена, и я попитах какво й е. Изслушах всичко на чаша кафе.

— О, бедната Еди. Не мога да го понеса заради нея…

Арчи каза:

— Еди е светица.

— Така е. — Вайълет изпи чая си, погледна часовника си и започна да събира вещите си: голямата си дамска чанта, документите си, очилата си. — Беше много приятно, скъпа. Доста освежително. Но вече трябва да се прибирам.

— Аз също — каза Арчи. — Обратно в Крой, за да пия още чай с американците.

— Ще подгизнеш. Кой ви е на гости тази седмица?

— Нямам представа. Само се надявам да не са много възрастни. Миналата седмица си помислих, че едно старо момче ще почине от ангина намясто по средата на супата. Все пак оживя.

— Това е такава отговорност.

— Не съвсем. Най-лоши са онези, които са дали обет и нищо не пият. Вързани за Библията баптисти. На портокалов сок мъчително се води разговор. С колата ли си, Вай, или искаш да те закарам?

— Слязох пеша, но бих предпочела да изкача хълма с кола.

— Тогава ще те закарам.

Той също събра документите си и се изправи на крака. За момент спря и след малко, когато беше сигурен в равновесието си, тръгна към тях по дължината на стаята, постлана с дебели килими. Куцаше съвсем малко, което беше цяло чудо, защото десният му крак бе от алуминий.

Той беше дошъл на срещата днес направо от градината и се извини за облеклото си, но никой не обърна голямо внимание, защото той така си изглеждаше през по-голямата част от времето. Безформени кадифени панталони, карирана риза със закърпена яка и овехтяло сако от туид, което той наричаше „палтото му за градинарстване“, макар че в интерес на истината нито един уважаващ себе си градинар никога не би го облякъл.

Вирджиния дръпна назад стола си и стана и Вайълет я последва, но много по-бавно, като съчетаваше движенията си с болезнената походка на Арчи. Тя изобщо не беше нетърпелива да си тръгне, но дори и да бързаше, за нищо на света не би го показала, тъй като изпитваше към него чувство на симпатия и много силна протекция. В крайна сметка тя го познаваше, откакто се бе родил. Спомняше си го като момче, като буен млад мъж, като войник. Винаги засмян, с ентусиазъм — почти жажда за живот, — който беше толкова заразителен, колкото шарката. Помнеше го като безкрайно деен. Да играе тенис, да танцува на Бала на полка, да се полюшва в танц с партньорката си, докато й отмалеят краката, да предвожда колона ловци по хълма зад Крой — навлизаше с дългите си крака в гората с лека крачка и оставяше всички други след себе си.

Тогава той беше Арчи Блеър. Сега беше лорд Балмерино. Лордът и Земевладелецът. Хубави титли за мъж, тънък като пръчка, обут в тенекиен крак. Черната коса сега беше покрита с бели петънца, кожата на лицето му — набраздена от бръчки, тъмните му очи — потънали и засенчени от издадените вежди.

Той стигна до нея и се усмихна:

— Готова ли си, Вай?

— Напълно.

— В такъв случай ще тръгваме… — И тогава, по средата на крачката, спря отново. — О, Господи, току-що се сетих. Вирджиния, Едмънд остави ли ти един плик за мен? Обадих му се снощи. Доста спешно е. Някои документи от Горската комисия?

Това веднага събуди подозрението на Вайълет:

— Няма да започнеш да засаждаш иглолистни дървета, нали?

— Не, става дума за някакъв път за достъп, който искат да построят в края на ловния участък.

Вирджиния поклати глава:

— Той нищо не ми спомена за това. Може би е забравил. Да отидем да погледнем на бюрото му в библиотеката. Вероятно е там…

— Добре. Бих искал да го взема, ако може.

Те тръгнаха да излизат с отмерена крачка от трапезарията, насочвайки се към хола. Той беше още по-голям, облицован с ламперия от чам, с масивно стълбище с тежки перила, което водеше с три къси реда стъпала до горната площадка. Около тях имаше различни части от обикновени мебели. Дялан дъбов шах, сгъваема масичка и шезлонги, които бяха виждали и по-добри времена. Шезлонгите често бяха заети от кучетата, но в момента бяха празни.

— Няма да идвам с вас да търся документи от Горската комисия — оповести Вайълет. — Ще седна тук, докато ги намерите. — И тя величествено се отпусна на кучешкото легло, да изчака.

Те я оставиха.

— Няма изобщо да се бавим.

Те се отдалечиха по широкия коридор, който водеше към библиотеката, нагоре към гостната и отново нагоре през остъклени врати към високата оранжерия.

Останала сама, Вайълет се наслаждаваше на моментната си самота със старата къща. Тя я познаваше толкова добре, познаваше я почти толкова отдавна, колкото отдавна бяха и спомените й. Всяка нейна дреболия й беше приятно позната. Всяко проскърцване на стълбата, всяка извикваща спомени миризма. Холът беше разположен на течение, но теченията не я притесняваха. Вече беше домът не на Вайълет, а на Вирджиния. И отново изпита същото както винаги, макар че през годините беше заела твърда позиция сама за себе си. Може би защото толкова много неща се бяха случили тук. Защото този дом е бил убежище и мерило на една фамилия.

Не че Балнайд беше много стара къща. На практика Вайълет беше няколко години по-стара от нея. Бе построена от баща й, тогава сър Хектор Ейкънсайд — човек със значителни средства. Тя винаги бе смятала, че Балнайд прилича малко на сър Хектор. Голяма, мила и разточителна и все пак напълно непретенциозна. По времето, когато новобогаташите строяха за себе си големи паметници за тяхна гордост — покъртително грозни, наподобяващи замъци и оръдейни кули, сър Хектор бе съсредоточил цялото си внимание върху по-малко бляскави, но безкрайно по-важни неща.

Централно отопление, ефективен водопровод, изобилие от бани и кухни, изпълнени със слънчева светлина, така че прислугата (тогава я имаше в изобилие) да може да работи в приятна обстановка. И от деня, в който беше напълно завършена досега, Балнайд никога не беше изглеждала не на мястото си. Построена от местни камъни на южния бряг на Крой, обърната с гръб към селото и към реката, лицето на къщата се усмихваше към гледка, едновременно домашна и величествена.

Градината беше голяма, изпълнена с храсти и зрели дървета. Като страст на сър Хектор тя беше планирана и изпълнена от самия него, така че оформени ивици трева се вливаха в наноси от непознати треви, нарциси и светлосини камбанки. Азалии в коралов или жълт цвят растяха в ароматни туфи, а окосени пътеки се виеха подкупващо далеч от погледа между високите насаждения от цъфтящи в розово и алено рододендрони.

Отвъд градината и отделен от нея с гъст жив плет, засаден в окоп, имаше парк, голям около един акър, който служеше за пасище на планинските понита; и отново отвъд се намираха оградените с камъни полета на съседния фермер, който отглеждаше овце. След това в далечината се виждаха хълмовете. Издигаха се в опит да достигнат небесата, драматични като спускаща се завеса. Едновременно постоянни и непрестанно променящи се в зависимост от промяната на сезоните и светлината: покрити със сняг, зелени с пролетната папрат, отнесени от вихъра… каквото и да е. Те винаги бяха красиви.

Винаги е било красиво.

Вайълет знаеше всичко това, защото Балнайд беше къщата от детството й и поради това — нейният собствен свят. Тя беше пораснала между тези стени, бе играла самотни игри в онази магическа градина, бе ловила с ръце пъстърва в реката, бе яздила шетландското си набито пони из селото и се бе изкачвала с него нагоре по самотните хълмове на Крой. На двайсет и две годишна възраст бе тръгнала за сватбата си от Балнайд.

Спомни си изминаването на краткото разстояние до епископалната църква на задната седалка на величествения им ролс-ройс заедно със сър Хектор — с цилиндър, седнал до нея. Ролсът беше декориран за случая с бели копринени панделки. Те някак си принизяваха достойнствата му и той изглеждаше почти толкова нелепо, колкото Вайълет с едрото си тяло, стегнато в бяла сатенена неудобна рокля и с воал от наследствена дантела от Лимерик, който покриваше непретенциозните й черти. Тя си спомняше връщането в Балнайд в същия разкошен автомобил, но при това пътуване дори болезненото стягане на корсета й беше престанало да има значение, защото най-сетне беше вече триумфиращата съпруга на Джорди Еърд.

Бе живяла винаги в Балнайд, като го напускаше и се връщаше периодично, и в крайна сметка не се бе местила допреди десет години, когато Едмънд се ожени за Вирджиния. Той се върна заедно с Вирджиния в Балнайд и Вайълет разбра, че е настъпил моментът да се оттегли с поклон и да позволи на старото място да посрещне новата си млада господарка. Тя прехвърли собствеността на Едмънд и купи изоставената къщичка на градинаря от Арчи Балмерино. Тази къща се казваше „Пенибърн“ и там, в рамките на стените на Крой, тя беше създала нов дом за себе си. Благодарение на ремонта и подновяването на малката къщичка се бе чувствала щастлива в продължение на година, а тя още не беше приключила с градината.

Аз съм, каза си тя, щастлива жена.

Седнала там, на миришещия на кучета шезлонг, Вайълет се огледа наоколо. Видя износения турски килим, старите части от мебелировка, които тя познаваше през целия си живот. Беше приятно, когато нещата не се променяха твърде рязко. Когато каза довиждане на Балнайд, Вайълет никога не си беше представяла, че къщата ще се промени толкова малко. Тя реши, че новата съпруга на Едмънд ще бъде новата метла, която ще прочисти всички прашни стари традиции, и затова беше много заинтригувана да види какво би могла да постигне Вирджиния — млада и жизнена като глътка чист въздух. Но освен че напълно поднови старата спалня, освежи гостната с пласт боя и превърна едно старо килерче в удобна стая, в която безпристрастно бръмчаха фризери, миялни, сушилни и всякакъв друг лукс за домашните помощници, Вирджиния не направи нищо друго. Вайълет прие това, но й се стори озадачаващо. В крайна сметка не беше въпрос на липса на пари и на нея й се струваше странно Вирджиния да бъде доволна да живее със старите черги, с избелелите велурени пердета и със старите тапети от времето на крал Едуард.

Може би имаше нещо общо с раждането на Хенри. Защото, след като Хенри се роди, Вирджиния изостави всички останали занимания и се вглъби в сина си. Това беше много хубаво, но предизвика нещо като шок у Вайълет. Тя нямаше представа, че снаха й ще се окаже толкова отдадена на майчинството си. Тъй като Едмънд отсъстваше от вкъщи често, а майката и детето оставаха сами, Вайълет имаше тайни резерви относно тази непреодолима привързаност и за нея беше постоянен източник на удивление, че въпреки начина на отглеждането му Хенри беше израснал като възхитително малко момченце. Малко повече зависим от майка си може би, но все пак беше не глезено, а чаровно дете. Може би…

— Съжалявам, Вай, че те накарах да чакаш.

От изненада Вай стана. Тя се обърна и видя Арчи и Вирджиния да идват към нея, като Арчи носеше дългия бежов плик така, сякаш бе трудно спечелено знаме.

— … отне ни малко време да го потърсим. Хайде да тръгваме. Ще те закарам у вас.

Шеста глава

Осемгодишният Хенри Еърд чукаше с известно чувство за важност на предната врата на Еди Файндхорн, като ползваше месинговото й чукче във формата на малко духче. Къщата беше една от редицата едноетажни къщички, които бяха подредени в линия на главната улица на Страткрой, но къщата на Еди беше по-хубава от останалите, защото имаше покрит с мъх тръстиков покрив и в малката ивица пръст между стената и паважа растяха незабравки. Докато стоеше там, той чу стъпките й. Тя свали веригата и отвори вратата.

— Е, ето те и теб, черен гологан не се губи.

Тя винаги се смееше. Той я обичаше и когато хората го питаха кои са най-добрите му приятели, Еди оглавяваше листата. Тя беше не само весела, но и дебела, с побеляла коса, с червени бузи и апетитна като прясна, покрита с брашно кифла.

— Хубав ли ти беше денят?

Тя винаги питаше това, макар че го виждаше всеки ден, защото работеше като училищна камериерка и сервираше храната на обяд. Беше удобно, че Еди изпълнява тази длъжност, защото така тя ограничаваше нещата, които той мразеше — готвена кайма и тежък яйчен крем, и беше щедра с картофеното пюре и шоколадовия мус.

— Да, всичко беше наред. — Той влезе в хола и стовари анорака и раницата си на кушетката. — Имахме рисуване. Трябваше да нарисуваме нещо.

— Какво трябваше да нарисуваш?

— Песен. — Той започна да откопчава катарамата на ученическата си чанта. Имаше проблем и помисли, че вероятно Еди би могла да му помогне да го реши. — Ние пяхме „Бърза малка лодка, като криле на птица в небето към остров Скай“[1] и трябваше да нарисуваме картина по песента. И всички останали нарисуваха наредени лодки и острови, а аз нарисувах това. — Той извади рисунката, леко намачкана от гуменките и кутията му за моливи. — И господин Маклинтък се засмя, а аз не зная защо.

— Засмя ли се? — Тя взе рисунката, отиде да си намери очилата и си ги сложи. — И не ти ли каза защо се е засмял?

— Не. Звънецът би, защото часът бе свършил.

Еди седна на кушетката и Хенри се настани до нея. Двамата се взираха тихо в работата му. Той смяташе, че това е една от най-добрите му рисунки. Красива моторна лодка, която се плъзга по сините води, бели води, които се изливат пред носа на лодката, и снежнобели въздушни струи откъм кърмата. Имаше чайки в небето, а в предната част на лодката едно бебе беше завито в шал. Беше му трудно да нарисува бебето, защото бебетата имат такива весели личица. Без нос и брадичка. А и това бебе изглеждаше малко несигурно, сякаш всеки момент щеше да се изхлузи от лодката в морето. Но все още беше там.

Еди не каза нищо. Хенри й обясни:

— Това е бързоходна моторна лодка. А това е момчето, което е родено.

— Да, виждам.

— Но защо се засмя господин Маклинтък? Не е смешно.

— Не, не е смешно. Това е хубава рисунка. Проблемът е… добре… В песента „бърза“ не означава „бързоходна моторна“. Значи, че лодката се движи много бързо по водата, но не е бързоходна моторна. И момчето, което е родено, за да бъде крал, е Хубавият принц Чарлз, а той вече е бил пораснал по онова време.

Сега всичко се изясняваше.

— О — каза Хенри, — разбирам.

Тя му върна рисунката.

— Но все пак си остава хубава рисунка и мисля, че е било много грубо от страна на господин Маклинтък да се смее. Сложи го в чантата и го занеси у дома на майка си, да го види, а Еди ще отиде да ти приготви чая.

Докато той прибираше рисунката, тя се изправи, върна очилата си на полицата над камината и излезе от стаята през една задна врата, която водеше към кухнята и банята. Това бяха модерни придобивки в сравнение с времето, когато Еди беше малко момиченце. Тогава къщата се състоеше само от две помещения — спалня и хол, който служеше и за кухня. Наричаше се двустайно жилище. Нямаше течаща вода, а дървената тоалетна беше в дъното на градината. По-шокиращото бе, че Еди беше едно от петте деца и всъщност някога в тези стаи живееха седем души. Родителите й спяха в легло ракла в кухнята, с етажерка над главите им за бебето, а останалите деца бяха наблъскани в другата стая. За да донесе вода, госпожа Файндхорн всеки ден трябваше да извървява дългото разстояние до селската помпа, а се къпеха веднъж седмично, и то в тенекиено ведро пред кухненското огнище.

— Но как се събирахте петима души в спалнята? — би попитал Хенри, впечатлен от изчисляването на цялата площ. Дори само с леглото и гардероба на Еди спалнята изглеждаше ужасно малка.

— О, мило дете, не всички живеехме в къщата по едно и също време. Когато се родиха най-малките, най-големият ми брат вече не беше при нас, а обработваше земята и живееше в барака с другите работници във фермата. А после, когато порастваха, момичетата ходеха да работят в една или друга голяма къща. Когато някой си тръгваше, много ни болеше заради раздялата и навсякъде се лееха сълзи. Нямаше обаче място за всички, бяхме твърде много гърла за хранене, а майка ми имаше нужда от допълнителните пари.

Тя му разказа и други неща. Как през зимните вечери разпалвали огъня с обелки от картофи и сядали около него, за да слушат баща им да им чете на глас разказите на Ръдиард Киплинг или „Пътешественикът от този свят до онзи“[2]. Малките момичета плетели чорапи за мъжете в семейството. А когато трябвало да се обърне петата, давали чорапа на някоя по-голяма сестра или на майка си, защото плетката била много сложна за тях.

Всичко това звучеше много бедно, но пък и доста приятно. Като се оглеждаше, на Хенри му беше трудно да си представи къщата на Еди от онова време. Сега тя беше толкова светла и приветлива, леглото ракла го нямаше, а на пода имаше хубави спираловидни килимчета. Старото кухненско огнище също го нямаше и на неговото място стоеше прекрасна, покрита със зелени плочки камина. Имаше пердета на цветя, шкаф за телевизор и много хубави китайски украшения.

След като прибра рисунката на безопасно място, Хенри закопча още веднъж училищната си чанта. „Speed Bonnie Boat“ — „Бърза малка лодка“. Беше разбрал неправилно текста. Често разбираше разни неща неправилно. Имаше още една песен, която бяха учили в училище. „Хей, моя мургава девойко!“ Докато пееше юнашки с останалите деца от класа, Хенри почти си представяше девойката — малка пакистанка, като Кадежа Исхак, с тъмна кожа и плитка, да гребе като луда през ветровитото езеро.

Майка му трябваше да му обясни това заглавие.

Дори обикновените думи можеха да бъдат объркващи. Хората му казваха разни неща и той ги чуваше, но ги чуваше само по начина, по който те звучаха. А думата, или образът, който тя извикваше, се загнездваше в съзнанието му. Еди веднъж му разказа за една жена, която била много насечена[3], защото дъщеря й се омъжила за някакъв нехранимайко — нощна птица, който не бил достатъчно добър за нея. Седмици наред го преследваха кошмарите за бедната жена, която била цялата „насечена“. Или думата grease[4]. На него му звучеше като ужасно място.

Но най-лошо беше недоразумението с баба му, което можеше да предизвика трайно отчуждаване, ако майката на Хенри не беше разбрала какво го тревожи, и не беше оправила нещата.

Един ден след училище той бе отишъл в Пенибърн, да пие чай с баба си Вай. Духаше силен вятър и около малката къщичка направо фучеше. Седнала до огъня, Вай изненадващо възкликна с досада, изправи се и отиде да вземе отнякъде един сгъваем екран, който постави пред остъклената врата, която гледаше към градината. Хенри я попита защо прави това, и когато тя му каза, той толкова се ужаси, че почти не проговори, докато не дойде майка му да го вземе. Никога не е бил толкова щастлив, когато са го вземали, и с нетърпение се мушна в анорака си и излезе, като почти забрави да благодари на Вай за чая.

Това беше ужасно. Не му се искаше никога повече да се върне в Пенибърн, а знаеше, че трябва. Дори само за да защити Вай. Всеки път, когато майка му предлагаше да посети Вай, той намираше някакво извинение или казваше, че предпочита да отиде при Еди. Най-накрая една вечер, докато той се къпеше, майка му дойде, седна на тоалетната чиния и поговори с него… Тя внимателно доведе разговора до проблемната тема и накрая направо го запита дали има някаква причина за това, че не иска вече да ходи на гости при Вай.

— Ти винаги си обичал да ходиш там. Случило ли се е нещо?

Той изпита облекчение, че най-сетне има възможност да говори за това.

— Страшно е.

— Скъпи, кое е страшно?

— То идва от градината и влиза в гостната. Вай постави един екран, но то лесно може да го събори. То може да я нарани. Мисля, че тя не бива да живее повече там.

— Господи! За какво става дума?

Той можеше да го види. С големи високи, осеяни с петна крака, с дълъг и тънък, покрит с петна врат, с много големи жълти зъби и с извити назад устни, готови да нападнат или да захапят.

— Ужасен жираф.

Майка му беше объркана.

— Хенри, да не си полудял? Жирафите живеят в Африка или в зоологическите градини. В Страткрой няма никакви жирафи.

— Има! — изкрещя той, ядосан от тази глупост — Тя така каза. Тя каза, че има ужасен жираф, който излиза от градината и влиза през вратата й в хола. Тя ми го каза.

Настъпи дълго мълчание. Той гледаше втренчено майка си и тя също го гледаше втренчено със светлосините си очи, но тя изобщо не се усмихваше.

Най-накрая каза:

— Тя не е искала да ти каже, че има жираф, Хенри. Тя е искала да ти каже, че има течение[5]. Нали знаеш, ужасно, студено течение.

Течение. Не жираф, а течение. Цялата тази бъркотия заради глупавото течение. Той се беше почувствал като глупак, но беше толкова успокоително, че баба му не я грози опасност от чудовища, че това нямаше значение.

— Не казвай на никого — помоли той майка си.

— Ще трябва да обясня на Вай. Но тя няма да каже и дума.

— Добре. Може да кажеш на Вай. Но на никого другиго.

Вирджиния му обеща и той излезе от банята, целият в капки вода, и го обгърна голяма мека хавлия, а майка му го прегърна и му каза, че ще го изяде жив — толкова много го обичала!

И те пяха, и имаше макарони със сирене за вечеря.

* * *

Към неговия чай Еди беше приготвила кренвирши, картофени кифлички и консерва с варен боб. Докато той се справяше с всичко това, седнал на кухненската й маса, тя седеше срещу него и пиеше чаша чай. Щеше да изяде своята порция по-късно.

Докато дъвчеше, той забеляза, че тя е по-тиха от обикновено. Друг път в такива случаи те не преставаха да говорят и той беше благоразположеният слушател на всякакви клюки в долината. Кой е починал и колко бяха останали; кой е изоставил баща си във фермата и е офейкал в Релкърк, за да работи в гараж; коя забременяла и сега не е по-добре, отколкото би трябвало да бъде. Днес обаче нямаше такава информация. Вместо това Еди седна с набръчканите си лакти, опрени на масата, и се загледа през прозореца към дългата си тясна задна градина.

Хенри каза:

— Давам едно пени, за да разбера за какво мислиш, Еди.

Тя му казваше това винаги, когато той бе замислен. Еди въздъхна дълбоко.

— О, Хенри, не знам, и то със сигурност.

Което не му говореше нищо. Въпреки това тя обясни затруднението си. Имала братовчедка — Лоти Карстеърс, която живеела в Тулочард. Изобщо не била особено умна. Никога не се била омъжвала. Отишла да работи като домашна прислужница, но се оказала безполезна дори за това. Живяла с майка си и баща си, докато старите хора починали, а след това станала много странна и трябвало да отиде в болница. Еди каза, че било нервен срив. Но сега се възстановявала. Един ден щяла да излезе от болницата и да дойде и да остане при Еди, защото нямало друго място, където да отидела бедната душа.

Хенри си помисли, че това е ужасно. Той обичаше да има Еди за себе си.

— Но ти нямаш друга стая.

— Тя ще трябва да се настани в спалнята.

Той беше възмутен:

— Но ти къде ще спиш?

— На сгъваемото легло в хола.

Тя беше твърде дебела за сгъваемо легло.

— Защо не може Доти да спи там?

— Защото тя ще бъде гост и нейното име е Лоти.

— Дълго ли ще остане?

— Ще видим.

Хенри се замисли.

— Ще продължиш ли да ни сервираш обяда в училище и да помагаш на мама, а и на Вай в Пенибърн?

— За бога, Хенри, Лоти не е прикована на легло.

— Ще я харесам ли? — Това беше важно.

Еди не знаеше какво да каже.

— О, Хенри, не зная. Тя е тъжно създание. Нещо й липсва. Баща ми все я наричаше луда калинка. Крещеше като мокра кокошка, ако мъж покажеше лицето си около вратата, и го наричаше „недодялан“! Преди години работеше известно време при старата лейди Балмерино в Крой, но изпотроши толкова много китайски порцелан, че се наложи да я уволнят. След този случай никога повече не се хвана на работа.

Хенри беше ужасен.

— Не трябва да й разрешаваш да ти мие съдове, защото ще ти изпочупи всички красиви неща.

— Тя ще счупи не само китайските ми сервизи… — пророкува мрачно Еди, но преди Хенри да успее да проследи тази интересна линия на разговора, тя се овладя, наложи си по-ведро изражение на лицето и целенасочено промени темата: — Искаш ли още една картофена кифличка, или си готов за парчето шоколад?

[1] „Speed Bonnie Boat Like a Bird on the Wing over the Sea to Skye“ — много известна шотландска песен, свързана с бягството на принц Чарлз III (известен като Бони Хубавия принц Чарли) от Шотландия на остров Скай и оттам — във Франция, след като губи битката при Калоден през 1746 г. — Б.пр. ↑

[2] Може би най-известната книга алегория, написана от английския християнски проповедник Джон Бъниан (1628–1688). Приема се за най-четената, най-публикувана и най-превеждана (на над 100 езика) книга след Библията. — Б.р. ↑

[3] Английската дума cut up има много значения. В случая става дума за две от тях: 1) разстроен, наскърбен; 2) насечен, нарязан. — Б.р. ↑

[4] Мажа, намазвам; подкупвам, лаская. — Б.р. ↑

[5] В английски език думите draught — течение, и giraffe — жираф, имат много близко, почти еднакво произношение. — Б.р. ↑

Седма глава

Когато излезе с Арчи и Вирджиния от предната врата на Балнайд и заслиза по стъпалата към чакъления път, Вайълет забеляза, че дъждът е спрял. Все още беше влажно, но много по-топло и като вдигна глава, усети по бузата си свежия западен бриз. Ниските облаци бавно бяха избутани настрани, разкривайки тук-там по някое парче синьо небе и някой пронизващ библейски слънчев лъч. Това щеше да се превърне в прекрасна лятна вечер — твърде късно, за да е от полза на някого.

Старият ленд роувър на Арчи ги очакваше. Те си взеха довиждане с Вирджиния, като Вайълет леко целуна по бузата снаха си.

— Целувки на Едмънд.

— Ще предам.

И двамата се качиха в ленд роувъра с известно усилие — Вайълет заради напредналата си възраст, а Арчи — заради ламаринения си крак. Вратите се треснаха, Арчи запали двигателя и те потеглиха — надолу по извитата алея до портата, навън по тесния път, който минаваше покрай Презвитерианската църква, и след това през моста. На главния път Арчи спря, но нямаше никакъв трафик и той зави по улицата, която минаваше през Страткрой от край до край.

Малката епископална църква се беше свила смирено. Господин Глоксби косеше тревата отпред.

— Той работи толкова усилено — отбеляза Арчи. — Надявам се да успеем да съберем прилична сума от благотворителния базар. Беше много мило от твоя страна да дойдеш днес, Вай. Сигурен съм, че би предпочела да останеш да се грижиш за градината си.

— Времето беше толкова обезсърчаващо, че нямах никакво желание да се посветя на бурените си — каза Вай. — Човек може да прекара деня, като върши нещо полезно. — Тя се замисли над това. — По-скоро е като когато се притесняваш за болно дете или внуче, но не можеш да направиш нищо — и тогава отиваш и почваш да чистиш пода на кухнята. В края на деня все още се притесняваш за болния, но поне имаш чиста кухня.

— Ти не се притесняваш за семейството си, нали, Вай? За какво евентуално би могла да се притесняваш?

— Всяка жена се притеснява за семейството си — бе категоричният отговор на Вайълет.

Ленд роувърът се спусна надолу по пътя, подмина бензиностанцията, която някога беше дърводелска работилница, а сега — супермаркет на Исхак. Отвъд нея се намираха отворените врати, които водеха към задния път на Крой. Арчи смени предавката и като премина през тях, отведнъж започнаха да се изкачват по стръмното. Някога, и то не толкова отдавна, всички земи наоколо бяха парк, гладки зелени пасища, на които пасяха породисти животни, но сега бяха разорани за посеви, ечемик и ряпа. Бяха останали само няколко широколистни дървета, свидетели на великолепието на предишни времена.

— Защо се притесняваш?

Вайълет се поколеба. Тя знаеше, че можеше да говори с Арчи. Чувстваше го толкова близък, сякаш й бе собствен син. Макар че беше пет години по-малък от Едмънд, двете момчета бяха израснали заедно, като прекарваха цялото си време заедно, и бяха най-близки приятели.

Ако Едмънд не беше в Крой, то тогава Арчи беше в Балнайд, а ако не бяха в нито една от двете къщи, то тогава бяха на разходка по хълмовете с пушки и кучета, преследвайки диви и земеровни зайци и помагайки на Гордън Гилък да изгори пирена и да оправи къщичките. Или пък бяха излезли с лодката в езерото, или търсеха пъстърва в кафявите вирове на Крой, или играеха тенис, или се пързаляха по замръзналите от наводненията води. Неразделни, би казал всеки. Като братя.

Но те не бяха братя и се разделиха. Едмънд беше умен. Два пъти по-умен от двамата си неинтелигентни родители. Арчи, от друга страна, беше тотално неук.

Едмънд, след като завърши и университета, излезе от Кеймбридж с отлична диплома по икономика и на мига го нае престижна търговска банка в Ситито.

Арчи, боейки се от скуката на работата в Ситито, реши да се пробва в армията. Той надлежно се яви пред редовната комисия и някак си успя да мине, тъй като четиримата висши офицери явно бяха усетили, че дружелюбната личност на Арчи и огромният му ентусиазъм за живот тежат повече от скромния формален документ.

Арчи завърши Кралската военна академия Сандхърст, постъпи в Предания на Кралицата шотландски полк и беше изпратен в Германия. Едмънд остана в Лондон. Той постигна огромни успехи, от което никой не се изненада, и като голям специалист след пет години го взеха на работа в „Санфорд Кюбън“. Когато му дойде времето, се ожени и дори това романтично събитие добави блясък към образа му. Вайълет си припомни как крачи нагоре по дългата алея на църквата „Сейнт Маргарет“ в Уестминстър ръка за ръка със сър Родни Черитън, дълбоко надявайки се, че Едмънд се жени за Карълайн, защото наистина я обича, а не защото е бил съблазнен от аурата й на богатството.

А сега колелото беше направило пълен кръг и двамата мъже се бяха върнали в Страткрой. Арчи — в Крой, а Едмънд — в Балнайд. Мъже на средна възраст, все още приятели, но вече не толкова близки. И на двамата им се бяха случили твърде много неща, и то не само хубави. Бяха изтекли твърде много години, като вода под мост. Вече бяха различни: единият много богат бизнесмен, а другият закъсал за пари, постоянно борейки се да върже двата края. Но не поради тази причина между двамата се бяха настанили известна формалност, известна любезност.

Вече не бяха близки като братя.

Вайълет въздъхна на пресекулки. Арчи се усмихна.

— О, хайде, Вай. Не може да е чак толкова лошо.

— Разбира се, че не е. — Той си имаше достатъчно собствени проблеми. Тя се престори, че нещата не са чак толкова зле. — Но аз се тревожа за Алекса, защото тя изглежда толкова самотна. Зная, че има работа, която харесва, и че има онази малка чаровна къщичка, в която да живее, и че лейди Черитън й остави достатъчно, за да я осигури до края на живота й. Но се боя, че социалният й живот е пълна катастрофа. Според мен тя наистина смята, че е обикновена и непривлекателна за мъжете. Няма вяра в себе си. Когато замина за Лондон, така се надявах, че ще си устрои живота, ще намери приятели на нейната възраст. Но тя просто остана на „Овингтън стрийт“ с баба си, нещо като компаньонка. Само ако можеше да си намери някой мил и добър мъж, който да се ожени за нея. Тя трябва да има съпруг, за когото да се грижи, и деца. Алекса е родена, за да има деца.

Арчи изслуша всичко това, изпитвайки съчувствие. Той бе толкова загрижен за Алекса, колкото всеки от тях.

— Загубата на майка й, когато беше толкова малка… може би това изживяване е било по-травмиращо, отколкото сме допускали — каза той. — Може би това я е накарало да се чувства по-различна от другите момичета. Непълноценна в някаква степен.

Вайълет размисли над това.

— Да. Може би. С изключение на това, че Карълайн изобщо не беше особено любяща майка. Тя не прекарваше много време с Алекса. Еди създаваше на Алекса цялата сигурност и привързаност. И тя беше винаги там.

— Но ти харесваше Карълайн.

— О, да, харесвах я. Нямаше нещо, което да не харесаш. Имахме добри взаимоотношения и мисля, че тя беше добра съпруга на Едмънд. Но беше странно резервирано момиче. Понякога ходех в Лондон, за да прекарам няколко дни с всички тях. Карълайн ме канеше много чаровно, знаейки, че ще ми бъде приятно да съм с Алекса и Еди. И, разбира се, аз отивах, но никога не се почувствах като у дома. Аз мразя градовете, така или иначе. Улиците, къщите и трафикът ме карат да се чувствам като в обсада. Клаустрофобично. Но да оставим това. Карълайн никога не е била спокойна домакиня. Винаги съм се чувствала така, сякаш преча, а с нея беше невъзможно да се разговаря. Понякога, когато оставах насаме с нея, трябваше да се боря, за да проведа разговор, а ти много добре знаеш, че когато съм под напрежение, мога да говоря за трима. Настъпваха обаче не особено дружелюбни паузи на мълчание. И аз се опитвах да ги запълня, като шиех бясно гоблена си. — Тя погледна към Арчи: — Това звучи ли ти абсурдно, или разбираш какво се опитвам да ти кажа?

— Да, разбирам. Аз познавах Карълайн слабо, но в малобройните случаи, когато съм я срещал, винаги съм имал усещането, че ръцете и краката ми са твърде големи.

Но дори и този плах опит за разведряване не предизвика усмивка у Вайълет, заета с проблемите на Алекса. Тя се умълча, замислена за внучката си.

Вече бяха изкачили наполовина хълма нагоре по пътя, който водеше за Крой, и бяха стигнали до завоя за Пенибърн. Нямаше порти, само един отвор, който прекъсваше оградата от лявата страна на пътя. Ленд роувърът зави през него и Арчи подкара по алеята, дълга около стотина метра и спретнато покрита с макадам. Бе оградена от двете страни от ивици окосена трева и спретнато подрязан жив плет от букови храсти. В края се отваряше към голям двор с малка бяла къща от едната страна и с двоен гараж — от другата. Вратите на гаража бяха отворени, оставяйки на показ колата на Вайълет, както и ръчната й количка, косачката и цял набор от градински инструменти. Между гаража и живия плет от букови храсти се виждаше маркучът за поливане. Тя беше изпрала сутринта и просторът с прането се полюшваше от появилия се бриз. Входът на къщата бе ограден от дървени продълговати саксии с хортензии с цвят на розова попивателна хартия, а близо до стените й растеше плет от лавандула.

Арчи паркира и изключи двигателя, но Вайълет не понечи да слезе. След като беше започнала този разговор, тя нямаше желание да го прекрати, преди да приключи.

— Е, аз изобщо не смятам, че загубата на майка й по такъв трагичен начин е в основата на липсата на вяра в себе си у Алекса. Нито това, че Едмънд се ожени повторно и й представи мащехата й. Никой друг не би могъл да бъде по-внимателен или по-разбиращ от Вирджиния, а раждането на Хенри донесе само радост. Нито намек за сестринска ревност. — Споменаването на името на Хенри напомни на Вайълет за друго досадно притеснение. — А сега се ядосвам за Хенри. Защото се боя, че Едмънд ще настоява да го изпрати в Темпълхол на пансион. А аз мисля, че той още не е готов за това. И ако той замине, ще се притеснявам за Вирджиния, защото нейният живот е Хенри и ако той бъде изпратен надалеч срещу нейната воля, аз се боя, че тя и Едмънд могат да се разделят. Той толкова често отсъства. Понякога е в Единбург за цяла седмица, понякога е на другия край на света. Това не е хубаво за един брак.

— Но когато Вирджиния се омъжи за Едмънд, тя знаеше, че ще е така. Не се безпокой толкова за това, Вай. Темпълхол е добро училище и Колин Хендерсън е добронамерен учител. Аз имам голямо доверие в това място, Хамиш го обожаваше.

— Да, но твоят Хамиш се различава много от Хенри. На осем години Хамиш доста добре можеше да се грижи за себе си.

— Да — призна Арчи не без гордост. — Той е упорит малък непослушник.

Вайълет се притесни от друго, което й бе хрумнало.

— Арчи, те не бият малките момченца, нали? Нали не ги бият?

— Господи, не. Най-голямото наказание е да те изпратят да седнеш на дървения стол в залата. По някаква причина това всява страх от Господа дори и у най-своенравното хлапе.

— Е, това, предполагам, е нещо, за което трябва да сме благодарни. Толкова е варварско да се бият малки деца. И толкова глупаво. Ако те бие някой, когото не харесваш, това може само да те изпълни с омраза и страх. Несравнимо по-подходящо е да те изпрати да седнеш на твърд стол човек, когото уважаваш и дори харесваш.

— Хамиш прекара по-голямата част от първата си година седнал там.

— Пакостник! О, скъпи, няма смисъл да мислим за това. И за Лоти няма смисъл да мислим. И без това Еди е притеснена и натъжена заради онази ужасна лунатичка братовчедка й. Всички ние зависехме от Еди толкова дълго време, че забравихме, че вече не е млада. Само се надявам, че това няма да й дойде твърде много.

— Е, още не се е случило. Може би никога няма да се случи.

— Едва ли бихме могли да желаем смъртта на Лоти Карстеърс, което, изглежда, е единствената алтернатива.

Тя погледна към Арчи и забеляза, че за нейна изненада той почти се усмихваше.

— Знаеш ли, Вай, ти ме депресираш.

— О, съжалявам. — Тя приятелски го удари леко по коляното. — Каква ужасна стара дърдорана съм. Не ми обръщай внимание. Кажи ми, имаш ли новини от Люсила?

— Последното, за което чух, е, че обитава някакво таванско помещение в Париж.

— Все казват, че децата са радост. Но понякога могат да бъдат най-ужасното главоболие. Сега трябва да те оставя да се прибереш у дома, а не да те задържам, дърдорейки. Изабел те очаква.

— Би ли искала да се върнем в Крой и да пием още чай? — той звучеше тъжно. — Да помогнеш, докато забавляваме американците?

Сърцето на Вайълет подскочи при тази перспектива.

— Арчи, не мисля, че съм в достатъчно добро настроение за това. Много егоистично ли се държа?

— Ни най-малко. Просто ми хрумна. Понякога цялото това лаене и махане на опашки ми се струва обезкуражително. Но е нищо в сравнение с това, което бедната Изабел трябва да прави.

— Това сигурно е най-ужасната тежка работа. Всичкото това вземане и докарване, и готвене, и сервиране на маси, и оправяне на легла. И след това трябва да водиш разговор. Зная, че е само за две вечери на седмица, но няма ли как да се откажете и да помислите за друг начин да изкарвате пари?

— Ти можеш ли?

— Не веднага. Но бих искала нещата за двама ви да са по-различни. Зная, че човек не може да върне времето назад, но понякога си мисля колко хубаво щеше да бъде, ако нищо не се бе променило в Крой. Ако скъпоценните ти родители бяха все още живи и всички вие — отново млади. Да пристигате и да заминавате, и коли, бръмчащи нагоре-надолу по алеята, и гласове. И смях.

Тя се обърна към Арчи, но той гледаше на другата страна — бе се вторачил в прането й, сякаш покривките за чай и калъфките за възглавници или нейните твърди сутиени и копринени кюлоти бяха най-пленителната гледка на света.

Тя си помисли: „А ти и Едмънд най-близки приятели“, но не го каза.

— И Пандора. Онова немирно, скъпо момиче. Винаги съм имала чувството, че когато замина, тя отнесе голяма част от смеха със себе си.

Арчи остана мълчалив. А после каза само:

— Да.

За момент настъпи неловка пауза. За да я запълни, Вайълет се разбърза, събирайки вещите си.

— Не бива да те задържам повече. — Отвори вратата и слезе от огромния стар автомобил. — Благодаря за возенето, Арчи.

— За мен беше удоволствие, Вай.

— Целувки на Изабел.

— Разбира се. Доскоро.

Тя изчака, докато той запали ленд роувъра, и погледа, докато тръгне и се изкачи по склона. Почувства се виновна, че не отиде да пият чай с Изабел и да води любезен разговор с непознатите американци. Но вече беше твърде късно. Потърси в дамската си чанта ключа и си влезе вкъщи.

* * *

Пътят, по който Арчи продължи, стана още по-стръмен. Сега отпред имаше дървета — борове и високи буки. Отзад и над тях склонът се издигаше към небето, осеяно с надвиснали скали и сипеи, напъпили китки прещип и орлова папрат и няколко фиданки бреза. Арчи стигна до дърветата. Пътят, след като се бе изкатерил възможно най-високо, завиваше наляво и ставаше равен. Отпред алеята с буковете водеше към къщата. Поточето Пенибърн се спускаше от върховете на хълмовете в безброй вирове и водопади, изливаше се надолу по хълма под арката на каменния мост и се спускаше надолу по склона, като си прокарваше път през градината на къщата на Вайълет Еърд.

Под буките всичко беше сенчесто, светлината — разсеяна, чиста и зеленикава. Клоните, отрупани с листа, образуваха гъста арка над главите и той имаше чувството, че кара по централната пътека на някаква огромна катедрала. И тогава изведнъж алеята остана зад него и къщата, стабилна на склона на хълма, се показа с цялата панорамна гледка към долината, проснала се в краката й. Вечерният бриз беше свършил своята работа, разкъсвайки облаците на дрипи и вдигайки мъглата. Далечните хълмове и спокойните акри семейна земя бяха облени в златна слънчева светлина.

Изведнъж стана изключително важно да остане миг-два сам със себе си. Беше егоистично. Вече бе закъснял, а Изабел го чакаше, нуждаейки се от моралната му подкрепа. Но той изхвърли вината от съзнанието си, закара колата достатъчно далеч от къщата, за да не се чува, и изгаси двигателя.

Беше много тихо, чуваха се само шепотът на вятъра в дърветата и свирецът. Той се заслуша в тишината, от някакво далечно пасище дочу блеенето на овце. И гласа на Вайълет: „… и всички вие — отново млади. Да пристигате и да заминавате…“ „И Пандора.“

Тя не биваше да казва това. Той не искаше спомените му да се пробуждат. Не искаше да го погълне тази мъчителна носталгия.

„Всички вие — отново млади.“

Той си спомни за Крой, какъвто беше някога. Спомни си за това, как се прибираше като ученик или като млад войник в отпуск, изкачвайки хълма със супернапомпания си спортен автомобил със свален покрив, и за вятъра, който брулеше бузите му. Знаейки с цялата увереност на младостта, че всичко ще е точно така, както го бе оставил; че, спирайки със свистене на спирачки пред предната врата на къщата, семейните кучета, които изскачаха с лай през отворената врата, ще го поздравят, а техният вой ще извести цялото домочадие, така че, докато си влезе у дома, всички те вече ще са се събрали. Майка му и баща му, икономът Харис и готвачката госпожа Харис, и всяка друга прислужница или помощница, която помагаше в дома.

— Арчи. О, скъпи, добре дошъл у дома.

А след това — Пандора. „Винаги съм имала чувството, че когато замина, тя отнесе голяма част от смеха със себе си.“ Неговата малка сестра. В спомените му тя беше около тринайсетгодишна и вече беше красива. Той си я спомни как лети с дългите си крака надолу по стълбите, за да скочи в очакващата му я прегръдка. Видя я с пълната й извита уста и с женските й провокативно сведени очи. Почувства лекотата на тялото й, докато я въртеше във въздуха. Чу гласа й:

— Ти се върна, звяр такъв, и имаш нова кола. Видях я през прозореца на детската. Нека се кача за едно кръгче, Арчи. Хайде, карай с 200 километра в час.

Пандора! Той усети, че се усмихва. Винаги, дори когато бе още дете, с нея животът беше по-хубав; тя излъчваше заразителна жизненост и дори най-скучните ситуации изглеждаха смешни. Откъде извираше тази жизненост, той така и никога не откри. Тя беше Блеър по произход и възпитание, но толкова различна от всички останали във всяко едно отношение, че може би е била сменена при раждането.

Той си я спомни като бебе, като малко момиченце, като прекрасна дългонога тийнейджърка. Никога не бе страдала от детска пълнота, пъпки или липса на самочувствие. На шестнайсет изглеждаше като на двайсет. Всички приятели, които той водеше у дома, бяха, ако не влюбени в нея, то със сигурност поне хипнотизирани.

Младите Блеър водеха активен живот. Домашни партита, ловни партита, тенис през лятото. Августовски пикници на слънце, склонове, обрасли в пурпурен пирен. Той си спомни за един пикник, когато Пандора, оплаквайки се от жегата, съблече всичките си дрехи и се хвърли гола в езерото пред очите на изумените наблюдатели. Спомни си за танците и за Пандора с кафяви голи рамене в бяла рокля от шифон, докато се върти от мъж на мъж при команда „Смяна на партньора“.

Тя беше заминала преди двайсет години. На осемнайсет, няколко месеца след сватбата на Арчи, избяга с един женен американец, когото бе срещнала в Шотландия през лятото. С него замина за Калифорния и съвсем скоро стана негова съпруга. Всички бяха шокирани и ужасени, но семейство Балмерино беше толкова уважавано, че към тях хората се отнасяха с много симпатия и разбиране. Може би, казваха те с надежда, ще се върне. Но Пандора не се върна. Тя не пристигна дори за погребенията на родителите си. Вместо това, сякаш завъртяна в една безкрайна смяна на партньора, тя се хвърляше, непостоянна както винаги, от една разрушителна любовна връзка в друга. След развода с американския си съпруг се премести в Ню Йорк, а по-късно — във Франция, където няколко години живя в Париж. Поддържаше връзка с Арчи, като от време на време пращаше картички с надраскан адрес, късче информация и един голям кръст за целувка. Сега, изглежда, най-накрая бе отседнала във вила в Майорка. Господ знае кой беше настоящият й компаньон.

Много отдавна Арчи и Изабел се отчаяха от нея, но все пак от време на време той най-много усещаше липсата й. Младостта обаче беше отминала и семейството на баща му се бе разпиляло. Господин Харис и госпожа Харис отдавна бяха пенсионери, а домашните помощници бяха намалени до Агнес Купър, която два дни в седмицата изкачваше хълма от селото до къщата, за да помага на Изабел в кухнята.

Що се отнася до земята, положението не беше много по-добро. Пазачът Гордън Гилък все още си стоеше в малката си каменна къщичка с кучешки колиби отзад, но ловището за яребици беше дадено на сдружението и Едмънд Еърд плащаше заплатата на пазача. Фермата също беше заминала, а паркът беше разоран за посеви. Старият градинар — загорял висок човек и важна част от детството на Арчи — в крайна сметка беше починал и не бяха наели заместник. От прекрасната му оградена градина беше останала само трева, а рододендроните, неокастрени, растяха огромни. Твърдият тенискорт беше покрит със зелен мъх. Сега Арчи официално беше градинарят, като от време на време му помагаше Уили Сноди, който живееше в мърлява къщичка в края на селото, поставяше капани за зайци, бракониерстваше сьомга и беше доволен, ако от време на време изкараше малко пари за пиене.

А той самият? Арчи се подпря. Бивш подполковник от Предания на Кралицата шотландски полк, инвалид с метален крак, с шейсет процента инвалидност и с твърде много кошмари. Но благодарение на Изабел все още във владение на своето наследство. Крой все още беше негов и ако даде бог, щеше да принадлежи на Хамиш. Куцукайки, борейки се да свърже двата края, той все още беше Балмерино от Крой.

Изведнъж му стана забавно. Балмерино от Крой. Каква благозвучна титла и каква нелепа ситуация. Не беше добре да се опитва да разбере защо всичко се беше случило толкова зле, защото, така или иначе, вече нищо не можеше да направи. Край със спомените от миналото. Повече не бива да го прави. Задълженията го зовяха и лейди Балмерино го очакваше.

По някаква мрачна причина той се почувства по-бодър. Запали двигателя и измина краткото разстояние през чакъла до входната врата на къщата.

Осма глава

Беше ръмяло през по-голямата част от деня, но сега времето се бе оправило и след чая Хенри и Еди излязоха в градината. Тя се простираше надолу до реката и просторът й за дрехи беше завързан между две ябълкови дървета. Той помогна на Еди да откачи прането и да го сложи в ракитената кошница и двамата сгънаха чаршафите така, че долната и горната част да съвпаднат, и накрая изгладиха всички гънки. След това се върнаха в къщата, където Еди приготви масата за гладене и започна да глади калъфките за възглавници, покривките и една блуза. Хенри гледаше и се наслаждаваше на миризмата и на начина, по който изпод издишащата пара гореща ютия всичко излизаше гладко, блестящо и свежо.

— Много си добра в гладенето — каза той.

— Би трябвало да съм добра след всичките тези години, през които го правя.

— Колко години, Еди?

— Да видим… — тя остави ютията и сгъна калъфката за възглавница с набръчканите си червени ръце. — Сега съм на шейсет и осем, а бях на осемнайсет, когато започнах за първи път работа при госпожа Еърд. Смятай.

Дори Хенри можеше да направи тази сметка.

— Петдесет години.

— Петдесет години е много време, когато гледаш напред, но когато погледнеш назад, изглежда, все едно е нищо. Кара те да се чудиш какво нещо е животът.

— Разкажи ми за Алекса и за Лондон.

Хенри никога не беше ходил в Лондон, но Еди беше живяла някога там.

— О, Хенри, разказвала съм ти тези истории хиляди пъти.

— Обичам да ги слушам отново.

— Добре… — Тя натисна гънката на острия като нож ръб. — Когато беше доста по-млад, татко ти беше женен за една дама, която се казваше Карълайн. Те се бяха оженили в Лондон, в църквата „Сейнт Маргарет“ в Уестминстър. Всички ние отидохме на събитието и останахме в хотел „Баркли“. А каква сватба само беше! Десет прекрасни шаферки — всичките в бели рокли, като ято лебеди. И след сватбата всички отидохме в друг, много голям хотел — „Риц“, и там имаше толкова величествени келнери във фракове, че човек би си помислил, че самите те са гости на сватбата. Имаше шампанско и такова разнообразие от храна, че човек не знаеше откъде да започне.

— Имаше ли желета?

— Желета във всякакви цветове. Жълти, червени, зелени. Имаше студена сьомга и малки сандвичи, които можеш да ядеш с пръсти, и замразено грозде, поръсено със захар. А Карълайн беше облечена в бяла копринена рокля с огромен дълъг шлейф, а на главата си носеше диамантена тиара, която баща й беше й дал като сватбен подарък, и тя изглеждаше като кралица.

— Хубава ли беше?

— О, Хенри, всички булки са красиви.

— Толкова хубава, колкото мама ли?

Но Еди не се хвана:

— Тя изглеждаше красива, но по различен начин. Беше много висока и с прекрасна черна коса.

— Ти харесваше ли я?

— Разбира се, че я харесвах. Не бих отишла да се грижа за Алекса, ако не я харесвах.

— Разкажи ми за това време.

Еди отдръпна настрани калъфките за възглавници и започна да глади карираната в синьо и бяло покривка за маса.

— Е, това беше точно след като почина дядо ти Джорди. Аз все още живеех в Бандайд и работех за баба ти Вай. Бяхме само двете в къщата, правехме си компания. Знаехме, че Алекса е на път, защото Едмънд дойде за погребението на баща си и ни каза: „Карълайн чака бебе“. Това беше голямо успокоение за баба ти Вай да знае, че макар Джорди вече да не е до нея, един крехък живот е на път. И тогава разбрахме, че Карълайн търси бавачка, която да се грижи за детето. Истината е, че тя не можеше да понесе идеята някоя повлекана да се грижи за внучето й, да пълни крехката му главичка с всякакви лошотии и да не отделя достатъчно време да говори с него, нито да му чете. Изобщо не си представях, че ще замина аз, докато баба ти Вай не ме помоли. Не исках да оставям Балнайд и Страткрой. Но… ние го обсъдихме и накрая решихме, че не може да се направи нищо друго. И така, заминах за Лондон…

— Обзалагам се, че тати е бил щастлив да те види.

— О, да, той беше много доволен. И в края на краищата добре, че отидох. Алекса се роди жива и здрава, но след раждането на бебето Карълайн се разболя много лошо.

— Шарка ли имаше?

— Не, не беше шарка.

— Силна кашлица ли?

— Не. Не беше такава болест. Беше по-нервна. Наричат я следродилна депресия и е ужасно нещо за гледане. Наложи се да постъпи в болница за лечение и когато я изписаха, не беше способна да върши нищо, камо ли да се грижи за бебе. Но когато накрая малко се възстанови, майка й — лейди Черитън, я заведе на круиз на прекрасния остров Мадейра. И след един-два месеца, които прекара там, се възстанови.

— Самички ли останахте в Лондон?

— Не напълно сами. Имаше една прекрасна дама, която идваше всеки ден да чисти къщата, а баща ти непрекъснато си идваше и заминаваше.

— Защо не се върнахте в Шотландия и да останете с Вай?

— По едно време си мислехме, че трябва да го направим. За малко, само на гости. Това беше седмицата на сватбата на лорд и лейди Балмерино… тогава той, разбира се, беше само Арчи Блеър, и толкова красив млад офицер. Карълайн все още беше на Мадейра и Едмънд предложи всички заедно да отидем за случая и да останем в Балнайд. Баба ти Вай била толкова въодушевена, когато научила новината. Тя свалила детското креватче от тавана и изпрала детските одеялца и почистила старата детска количка. И тогава на Алекса започнаха да й растат зъбки… тя беше толкова крехка, а през какви мъки премина. Плачеше по цяла нощ и за нищо на света не можех да я успокоя. Мисля, че изкарах две седмици, без да мигна, и накрая Едмънд каза, че според него дългото пътуване ще ни дойде в повече и на двете. Беше прав, разбира се, но аз бях толкова разочарована, че ми се доплака.

— Сигурно и Вай е била разочарована.

— Да, така мисля.

— Тати дойде ли за сватбата?

— О, да, дойде. Той и Арчи бяха много, много стари приятели. Но дойде сам.

Тя беше приключила с покривката. Сега беше ред на най-хубавата й блуза. При нея вкарваше носа на ютията в тесния отвор на рамото. Това изглеждаше още по-трудно от гладенето на калъфки.

— Разкажи ми за къщата в Лондон.

— О, Хенри, не си ли отегчен от всички тези стари познати истории?

— Обичам да слушам за къщата.

— Добре. Намира се в Кенсингтън, в една редица от еднакви къщички. Много висока и тясна и каква изработка само. Кухните в мазето, а детските стаи най-отгоре на върха на къщата. Струваше ми се, че никога не преставам да качвам стълби. Но беше прекрасна къща, пълна с изящни предмети. И постоянно се случваше нещо — обаждаха се хора или се организираха вечерни партита и през предната врата идваха хора в официални дрехи. Двете с Алекса обикновено седяхме на площадката на стълбите и гледахме всичко през парапета.

— Но никой ли не ви виждаше?

— Не. Никой не ни виждаше. Беше като игра на криеница.

— И вие ходехте в Бъкингамския дворец…

— Да, за да гледаме смяната на караула. И понякога взимахме такси до Парка на регента и Зоологическата градина, където гледахме лъвовете. А когато Алекса порасна, я водех на училище и на уроци по танци. Някои от другите деца бяха малки лордове и лейди и техните бавачки бяха група надути пуйки.

Малки лордове и лейди и къща, пълна с прекрасни вещи. Хенри реши, че Еди е имала някои прекрасни изживявания.

— Беше ли ти мъчно да напуснеш Лондон?

— О, Хенри, аз бях тъжна, защото бяха тъжни времена и причината да напусна града беше толкова тъжна. Ужасна трагедия. Само си представи: един човек карал колата си толкова бързо и без да се замисля за живота на другите на улицата — и за един миг Едмънд бе загубил съпругата си, а Алекса — майка си… А горката лейди Черитън — единственото си дете, единствената си дъщеря. Мъртва.

Мъртва. Това беше ужасна дума. Като щракването на ножица, която разрязва канап на две, и със съзнанието, че никога повече няма да можеш да събереш двата края.

— Алекса осъзнаваше ли всичко това?

— „Осъзная“ не е точната дума за момент на такава тежка загуба.

— Но това е означавало, че ти можеш да се върнеш в Шотландия.

— Да. — Еди въздъхна и сгъна блузата си. — Да, върнахме се. Всички — баща ти на работа в Единбург, а Алекса и аз — в Балнайд. И нещата постепенно се пооправиха. Скръбта е интересно нещо, защото не трябва да я носиш до края на живота си. След време я изоставяш на пътя, продължаваш напред и я оставяш там да си почива. За Алекса това беше нов живот. Тя тръгна в началното училище на Страткрой точно както и ти и се сприятели с всички деца от селото. А баба ти Вай й подари колело и малко шетландско пони. Много скоро не можеше да се разбере, че някога е живяла в Лондон. И когато беше достатъчно голяма, за да пътува сама, всяка ваканция се връщаше в Лондон, за да постои малко при лейди Черитън. Това беше най-малкото, което можехме да направим за горката лейди.

Беше приключила с гладенето. Изключи ютията и я остави на решетката, за да изстине, и тогава сгъна масата за гладене. Хенри не искаше да спира този омагьосващ разговор.

— Преди Алекса ти си се грижила за тати, нали?

— Точно така. Точно до деня, в който навърши осем години и замина за пансиона…

— Аз не искам да ходя в пансиона — каза Хенри.

— О, хайде, хайде. — На Еди не й се слушаха глупави хленчове. — И защо не? Ще има много други момчета на твоята възраст, и футбол, и крикет, и шумни веселби.

— Няма да познавам никого. Няма да имам приятели. И няма да мога да взема Муу със себе си.

Еди знаеше всичко за Муу. Муу беше парче от сатен и вълна — останки от детското одеялце на Хенри. То живееше под неговата възглавница и му помагаше да заспи вечер. Без Муу той не можеше да спи. Муу беше много важен за него.

— Не. Вярно, няма да можеш да вземеш Муу. Но никой няма да има нищо против, ако си вземеш мече.

— Мечетата не стават. А и Хамиш Блеър казва, че само бебетата си носят мечета.

— Хамиш Блеър говори много глупости.

— И ти няма да си там, за да ми слагаш обяда.

Еди престана да бърза. Тя вдигна ръка и разроши косата си.

— Мило момченце. Всички ние трябва да пораснем, да вървим напред. Светът ще спре, ако всички стоим на едно място. Сега — тя погледна часовника си — е крайно време да си тръгваш. Обещах на майка ти да се прибереш до шест. Ще се оправиш ли сам, или искаш да те придружа малко по пътя?

— Не, ще се оправя сам.

Девета глава

Едмънд Еърд беше почти на четирийсет, когато се ожени за втори път, а новата му съпруга — Вирджиния, беше на двайсет и три. Тя беше родом не от Шотландия, а от Девън, дъщеря на офицер от полка на Девън и Дорсет, който се беше пенсионирал от армията, за да се грижи за наследствена ферма — значително парче земя между Дартмур и морето. Тя беше израснала в Девън, но майка й беше американка и всяко лято те прекосяваха Атлантика, за да прекарат горещите месеци юли и август в старата й семейна къща, която се намираше в Лийспорт, на южния бряг на Лонг Айланд, селце, което гледаше към сините води на големия южен залив до дюните на Огнения остров.

Къщата на бабата и дядото беше стара, обшита с дъски, голяма и просторна. В нея влизаха морските бризове, като полюшваха тънките пердета и носеха ароматите от градината. Градината беше просторна и отделена от тихата улица с бяла дървена ограда. Имаше открити тераси, оборудвани с всичко необходимо, за да се живее през лятото, и закрити широки веранди, където човек можеше да се скрие от жегата и буболечките. Но най-големият й чар беше, че се намираше непосредствено до местния клуб с неговите ресторанти и барове, курсове по голф, тенискортове и огромен тюркоазен басейн.

Беше на светлинни години от влажния и мъглив Девън и благодарение на ежегодните пътувания младата Вирджиния придоби възпитанието и изтънчеността, които я издигнаха над нивото на английските й връстнички. Дрехите, купени по време на огромните шопинг забавления на „Пето авеню“, бяха и лъскави, и модерни. В гласа й се усещаше чаровното провлачване на майка й и като се върнеше на училище със спретнатата си руса главичка и дългите си стройни американски крака, тя ставаше обект на желания и възхищение и неминуемо на немалко злонамерена завист.

Вирджиния много скоро се научи да се справя с това.

Не особено ученолюбива, страстно желаеше да е навън и да се занимава с каквато и да е дейност на открито. В Лонг Айланд играеше тенис, управляваше лодка и плуваше. В Девън яздеше и всяка зима ходеше на лов с местните ловци на лисици. Докато растеше, край нея се тълпяха млади мъже, поразени от гледката как тя, облечена в ловни дрехи и принадлежности, възсяда някой завиден кон или умело лети около тенискорта в бяла пола, която едва покрива дупето й. На коледните танци те се тълпяха като пчели около прословутия буркан с мед. Когато тя си беше у дома, телефонът постоянно звънеше и винаги беше за нея. Баща й се оплакваше, но вътрешно беше горд. По някое време престана да се оплаква и прокара втори телефон.

След като завърши училище, Вирджиния замина за Лондон и се научи да работи на електрическа пишеща машина. Това бе изключително тъпо, но тъй като тя нямаше никакъв особен талант, нито наклонност, изглежда, то беше единственото нещо, което можеше да се направи. Тя делеше апартамент във Фулъм и се хващаше на временна работа, защото по този начин беше свободна винаги когато получаваше някоя приятна покана. Мъжете все още бяха там, но сега те бяха различни: по-възрастни, по-богати, а понякога женени за други жени. Тя им позволяваше да харчат огромни суми пари за нея, да я водят на вечеря и да й подаряват скъпи подаръци. И когато те започваха да я притискат с желанията си и с несподелената си похот и привързаност, тя можеше без притеснение да изчезне от Лондон, за да изкара още едно блажено лято с баба си и дядо си, или да замине на домашно парти в Ибиса или на яхта на западния бряг на Шотландия, или по Коледа в Девън.

По време на една от тези прибързани екскурзии бе срещнала Едмънд Еърд. Беше през септември в Релкъркшър за ловния бал, където беше отседнала със семейството на една своя съученичка. Преди бала имаше обилна вечеря и всички гости — както отседналите в къщата, така и поканените — се бяха събрали в голямата библиотека.

Вирджиния се появи последна. Роклята й бе толкова бледозелен цвят, че изглеждаше почти бяла; беше без презрамки, но над едното рамо бе хваната с клонка от бръшлян, чиито тъмни листа бяха оформени от блестящ сатен.

Тя го забеляза веднага. Той стоеше прав, с гръб към огнището и беше висок. Очите им се срещнаха и се задържаха. Той имаше черна коса, на места бяла, като козина на сребърна лисица. Тя беше свикнала с мъже в разцвета на силите си и облечени с шотландски дрехи, но никога не беше виждала някой, който да изглежда толкова естествен и толкова добре в своята премяна с опънатите шарени панталони и шотландската поличка и с наситеното тъмнозелено сако с блестящи сребърни копчета.

— Вирджиния, скъпа, ето те и теб. — Това беше нейната домакиня. — Сега, кого познаваш и кого не? — Непознати лица, нови имена. Тя едва чу какво й казват. Накрая — … и това е Едмънд Еърд. Едмънд, това е Вирджиния, която е отседнала при нас. Изминала е целия път от Девън дотук. Но няма нужда да говориш с нея сега, защото съм ви сложила един до друг на вечеря, когато ще можете да си говорите спокойно…

Вирджиния не се бе влюбвала толкова моментално и всеотдайно никога преди това. Разбира се, имаше любовни истории, луди увлечения в доброто старо време в „Лийспорт Кънтри Клуб“, но те никога не продължаваха повече от няколко седмици. Онази вечер беше съвсем различно и Вирджиния разбра безспорно, че е срещнала единствения мъж, с когото искаше да прекара остатъка от живота си. Не се наложи да чака дълго, за да разбере, че невероятното чудо наистина се случваше и че Едмънд се чувстваше по абсолютно същия начин с нея.

Светът стана блестящ и прекрасен. Нищо не можеше да се обърка. Заслепена от щастие, тя беше готова да свърже живота си с Едмънд, без да се съобразява с каквито и да било разумни или досадни принципи. Да му дари живота си. Да живее в сянка или на заден план, ако е необходимо, на върха на планината, в безсрамен грях. Нямаше значение. Нищо нямаше значение.

Но загубил сърцето си, Едмънд все пак държеше здраво юздите на ума си. Той внимателно й обясни, че ръководи шотландския филиал на „Санфорд Кюбън“, че определено е известен и много често в светлината на прожекторите. Единбург бе малък град и той имаше много приятели и бизнес партньори, чието уважение и доверие ценеше. Да стъпи твърде очевидно накриво и да се окаже, че името му е изтипосано в клюкарските колони на таблоидните вестници, би било не просто глупаво, но най-вероятно и катастрофално.

Освен това трябваше да се съобрази със семейството си.

— Семейство ли?

— Да, семейство. Бях женен преди.

— Би ми се сторило много странно, ако не си бил.

— Съпругата ми загина при автомобилна катастрофа. Но аз имам Алекса. Тя е на десет и живее с майка ми в Страткрой.

— Аз харесвам малките момиченца. Ще съм много внимателна с нея.

Но имаше и други препятствия за преодоляване.

— Вирджиния, аз съм със седемнайсет години по-възрастен от теб. Четирийсет не звучи ли много грохнал?

— Годините нямат значение.

— Което ще рече, че ти ще живееш в пустошта на Релкъркшър.

— Ще нося шотландска носия и шапка с перо.

Той се засмя, но кисело.

— За съжаление не през цялата година е септември. Всички наши приятели живеят на километри от нас, а зимите са дълги и тъмни. Всички спят зимен сън. Много се опасявам, че ще ти се стори много тъпо.

— Едмънд, звучиш така, сякаш си разколебан и се опитваш да ме разкараш.

— Не е така. Никога. Но ти трябва да знаеш цялата истина. Да нямаш илюзии. Ти си толкова млада и толкова красива, и толкова жизнена, и целият ти живот е пред теб…

— За да бъда с теб.

— Това е друга тема. Работата ми. Извънредно зает съм. Често отсъствам от вкъщи. Пътувам много често в чужбина и понякога командировките продължават две-три седмици.

— Но ще се връщаш при мен.

Тя не отстъпваше и той я обожаваше. Той въздъхна.

— Заради нас двамата бих искал да е различно. Бих искал отново да съм млад и да нямам ангажименти. Свободен и да правя каквото искам. Тогава щяхме да можем да живеем заедно и да имаме време да се опознаем взаимно. И да сме напълно сигурни.

— Аз съм напълно сигурна.

Тя наистина беше. Неотклонно. Той я взе в обятията си и каза:

— Тогава не ми остава нищо друго, освен да се оженя за теб.

— Бедничкият ми.

— Ще бъдеш ли щастлива? Толкова искам да те направя щастлива.

— О, Едмънд. Скъпи Едмънд. Как бих могла да не бъда?

Ожениха се след два месеца — в края на ноември, в Девън. Беше скромна сватба в малката църква, където Вирджиния беше кръстена.

Краят на началото. Вирджиния не изпитваше никакво съжаление. Случайните безразборни връзки бяха останали в миналото. Тя бе вече госпожа Едмънд Еърд.

След медения месец заминаха на Север — за Балнайд, новия дом на Вирджиния и нейното ново и вече сформирано семейство: Вайълет, Еди и Алекса. Животът в Шотландия беше много различен от всичко, което Вирджиния познаваше, но тя положи усилия, за да се приспособи, дори само защото другите съвсем очевидно правеха същото. Вайълет вече окончателно се бе изнесла и бе отишла да живее в Пенибърн. Тя се оказа модел на ненамеса. Еди беше също толкова тактична. Тя съобщи, че било дошло времето да напусне и да се установи в къщичката в селото, в която била израснала и която била наследила от майка си. Тя се оттегляше от работата с постоянно пребиваване в къщата, но вместо това щеше да продължи с ежедневните си задължения, като делеше времето си между Вирджиния и Вайълет.

* * *

В онези дни Еди беше сигурна опора, извор на отлични съвети и на тайни клюки. Заради Алекса именно тя разказа на Вирджиния някои подробности от предишния брак на Едмънд, но след това не спомена нищо повече. Той беше свършил, приключил. Вода, изтекла под моста. Вирджиния беше благодарна. Еди, старата прислужница, която беше видяла и чула всичко, можеше лесно да се превърне в облак на ясното небе. Вместо това тя стана една от най-близките й приятелки.

На Алекса й трябваше малко повече време. С мило излъчване и вглъбена в себе си, тя бе срамежлива и свита. Не беше красиво дете, а дундеста и със светлочервена коса и съответната бяла кожа, която подхожда на това оцветяване, и от самото начало беше неуверена в положението си в семейството, дори излъчваща почти затрогващо силно желание да се хареса. Вирджиния отговаряше по най-добрия начин, който познаваше. Това малко момиченце беше в крайна сметка дете на Едмънд и важна част от брака им. Тя никога не можеше да й бъде майка, но пък би могла да й бъде сестра. Без да се натрапва, тя изкара Алекса от черупката й, като говореше с нея така, сякаш бяха на една и съща възраст, и много внимаваше да не засегне никого по болното място. Интересуваше се от заниманията на Алекса — нейните рисунки и нейните кукли, и я включваше във всяка възможна дейност и повод. Това невинаги беше подходящо, но най-важно бе Алекса никога да не се почувства изоставена.

Всичко това отне около шест месеца, но си струваше. Тя бе възнаградена със спонтанните споделяния на Алекса и с трогателно възхищение и привързаност.

Е, имаше семейство, но имаше и приятели. Харесваха я заради младостта й, заради приятелските им чувства към Едмънд; заради това че Едмънд бе избрал да се ожени за нея, те я приветстваха с добре дошла. Семейство Балмерино, разбира се, но и други. Вирджиния беше общително момиче, което не обичаше самотата, и се оказа заобиколена от хора, които, изглежда, я желаеха. Когато Едмънд беше зает, което се случваше много често, още от самото начало всички бяха неимоверно любезни и внимателни и я канеха сама да им гостува, постоянно й се обаждаха, за да се уверят, че не се чувства самотна, нито нещастна.

А и тя не беше. Тайничко почти харесваше отсъствията на Едмънд, защото по някакъв странен начин те обхващаха всичко: той бе заминал, но тя знаеше, че ще се върне при нея, и всеки път, когато се връщаше, фактът, че се бе омъжила за него, беше още по-хубав отпреди. Заета с Алекса, с новата си къща, с новите си приятели, запълваше празните дни и броеше часовете, които оставаха до деня, когато Едмънд щеше да се върне при нея. От Хонконг. От Франкфурт. Веднъж я взе със себе си в Ню Йорк и след това си бе позволил седмица почивка. Двамата я изкараха в Лийспорт и тя запомни тази ваканция като най-хубавото в целия й живот.

И след това — Хенри.

Хенри промени всичко — не към по-лошо, а към по-добро, доколкото беше възможно. След Хенри тя вече не искаше да ходи никъде. Никога не си се беше представяла способна на такава самоотвержена любов. Беше различна от любовта към Едмънд, но още по-ценна, защото бе напълно неочаквана. Никога не си беше представяла себе си като майка, никога не беше анализирала истинското значение на думата. Но това мъничко човешко същество, този малък живот, я смали до безмълвно чудо.

Всички се шегуваха с нея, но тя не обръщаше внимание. Тя го делеше с Вайълет, Еди и Алекса и харесваше това поделяне, защото в края на деня Хенри й принадлежеше на нея. Тя го гледаше как расте, и се наслаждаваше на всеки миг, прекаран с него. Той се препъваше и ходеше, и казваше думички, и тя беше възхитена. Тя играеше с него, рисуваше картини, гледаше как Алекса го вози през тревата в старата й количка за кукли. Те лежаха в тревата и гледаха мравки, слизаха до реката и хвърляха камъчета в бързия кафяв поток. А през зимата сядаха край камината и четяха книжки с картинки.

Той беше на две. Беше на три. Беше на пет години. Тя го заведе за първия му учебен ден в началното училище на Страткрой и остана до вратата, като го гледаше как се отдалечава от нея по пътеката към училищната врата. Имаше деца навсякъде, но никое от тях не му обърна внимание. В онзи момент той изглеждаше изключително малък и много раним и тя едва издържа, докато го гледаше как се отдалечава.

Три години по-късно той все още бе малък и раним и тя се почувства длъжна да го защитава повече от всякога. И това беше причината за облака, който се беше събрал и сега тегнеше на собствения й хоризонт. Тя се боеше от това.

От време на време бе повдигана темата за бъдещето на Хенри, но тя не се решаваше да я обсъжда с Едмънд. Въпреки това той знаеше мнението й. По-късно не се споменаваше нищо. Тя беше доволна да остави нещата така, на принципа, че е по-добре да оставиш заспалия тигър да си лежи. Тя не искаше да се бори с Едмънд. Никога не беше заставала срещу него дотогава, защото беше щастлива да оставя важните решения на него. В крайна сметка той беше по-възрастен, по-мъдър и многократно по-компетентен. Но това с Хенри беше различно. Това беше Хенри.

Може би ако тя не гледаше, ако не обръщаше внимание, проблемът щеше да отмине.

* * *

Когато Арчи и Вайълет си тръгнаха, търкаляйки се надолу по алеята с очукания стар ленд роувър, Вирджиния остана на мястото си пред къщата, чувствайки се безпомощна и нямаща какво да прави. Срещата за църквата беше разделила деня на две половини, а още беше много рано да се прибере вътре и да започне да мисли за вечеря. Времето се оправяше и слънцето скоро щеше да се появи. Дали да не се пробваше да поработи в градината. Замисли се върху тази идея, но после я отхвърли. Накрая влезе в къщата, събра съдовете за чай от масата в гостната и ги отнесе в кухнята. Шпаньолите на Едмънд дремеха в кошниците си под масата. Веднага щом чуха стъпките й, се събудиха и скочиха на крака с голямо желание за разходка.

— Само да сложа това в миялната — им каза тя, — и тогава ще излезем за малко.

Тя винаги говореше на глас на кучетата и понякога, както сега, беше успокоително да чуе звука на собствения си глас. Лудите стари хора говореха сами на себе си. Понякога не беше трудно да разбере защо.

В задната кухня с кучетата, които се въртяха около нея, тя взе от закачалката един стар жакет и напъха краката си в гумени ботуши. Тогава излязоха, като кучетата хукнаха надолу по алеята с дървета, която продължаваше по дължината на южния бряг на реката. Около два километра нагоре по течението имаше друг мост над реката, който се връщаше към главната улица, а оттам — и към селото. Но тя го остави зад себе си и продължи до мястото, където дърветата свършваха и започваше тресавището, което стигаше до хълмовете. Някъде далече изблея овца. Чуваше се само звукът на течаща вода.

Тя стигна до язовирната стена, над чийто ръб се плъзгаше водата, и дълбокия вир отвъд. Това беше любимото място за плуване на Хенри. Тя седна на насипа, където през лятото си правеха пикници. Кучетата обичаха реката. Те бяха влезли във водата и пиеха, сякаш не бяха виждали вода от месеци. След това излязоха и се изтръскаха енергично върху нея. Бе изгряло слънце и времето се бе затоплило. Тя си съблече сакото и щеше да седне върху него, за да се порадва на слънчевата топлина, когато на пътя се появиха мъничетата и започнаха да лаят. Тя се изправи, подсвирна на кучетата и поеха към вкъщи.

Беше в кухнята и вече приготвяше вечерята, когато Едмънд се върна. Щяха да вечерят печено пиле и тя дробеше хляб за хлебния сос. Чу колата и погледна изненадана часовника, тъй като бе едва пет и половина. Той се прибираше много рано. Когато шофираше от Единбург, обикновено Едмънд не пристигаше в Балнайд преди седем или дори по-късно. Какво ли се бе случило?

Размишлявайки с надеждата, че не се е случило нищо лошо, довърши трохите и ги изсипа в тигана с млякото, чесъна и карамфила. Тя се развълнува. Чу стъпките му по коридора от хола. Вратата се отвори и тя се обърна усмихната, но леко разтревожена.

— Аз се върнах — обяви ненужно той.

Мъжественият вид на съпруга й както винаги я изпълни със задоволство. Беше с морскосин костюм на бели райета, светлосиня риза с бяла яка и копринена вратовръзка на „Кристиан Диор“, която тя му беше подарила за Коледа. Носеше куфарчето си и изглеждаше малко измачкан както обикновено след работния ден и дългото шофиране, но не и изтощен. Никога не изглеждаше изтощен и никога не се оплакваше, че е уморен. Майка му се кълнеше, че в живота си никога не е бил уморен.

Беше висок, с младежка фигура както винаги, а красивото му лице със спокойните потънали очи бе едва набръчкано. Само косата му се беше променила. Някога толкова черна, сега беше сребристобяла, но гъста и гладка както винаги. По някаква причина с лицето с неопределена възраст и с тази бяла коса изглеждаше по-различен и привлекателен от всякога.

— Защо толкова рано? — попита Вирджиния.

— Има причини. Ще обясня. — Той дойде да я целуне и надникна в тигана. — Мирише хубаво. Хлебен сос. Печено пиле ли?

— Разбира се.

Той остави куфарчето си на кухненската маса.

— Къде е Хенри?

— С Еди. Няма да се върне до шест. Тя ще го черпи чай.

— Добре.

Защо „добре“? — намръщи се тя.

— Искам да говоря с теб. Хайде да отидем в библиотеката. Остави соса, можеш да го довършиш по-късно…

Той вече излизаше от кухнята. Озадачена и неспокойна, Вирджиния дръпна настрани тигана и смени големия капак на огнището. Тогава го последва. Завари го в библиотеката наведен до камината да пали клечка кибрит пред вестника, за да я запали.

Тя се почувства леко в отбранителна позиция, сякаш това бе някакъв вид критика.

— Едмънд, щях да запаля камината, след като приготвя соса и обеля картофите. Но днес е интересен ден. Прекарахме целия следобед в трапезарията на съвещание за църквата. Изобщо не влязохме тук…

— Няма значение.

Хартията се беше запалила и огънят пращеше и пукаше. Едмънд се изправи, изтупа ръцете си и се загледа в разгарящия се огън. Профилът му не издаваше нищо.

— Ще правим благотворителен базар през юли. — Тя седна на подлакътника на един от столовете. — На мен се падна най-неприятната от всички задачи — да събирам дреболийките. Арчи търсеше някакъв плик от Горската комисия… каза, че знаеш за това. Намерихме го на бюрото ти.

— Да. Точно така. Щях да ти го оставя.

— … о, и нещо ужасно вълнуващо. Семейство Стейнтън ще организират танци за Кати през септември…

— Зная.

— Знаеш ли?

— Днес обядвах с Ангъс Стейнтън в Новия клуб. Той ми каза.

— Ще го правят, както си му е редът. Шатри, музикална трупа, уредници и всичко. Аз ще си взема наистина сензационна рокля…

Той обърна глава и я погледна, при което думите й увиснаха във въздуха. Вирджиния се зачуди дали изобщо я бе слушал. След кратка пауза го попита:

— Какво има?

— Прибрах се по-рано, защото не бях в офиса днес следобед. Ходих в Темпълхол. Срещнах се с Колин Хендерсън.

Темпълхол. Колин Хендерсън. Сърцето й се разтуптя, а устата й внезапно пресъхна.

— Защо, Едмънд?

— За да изясним нещата докрай. Не бях решил окончателно относно Хенри, но сега съм сигурен, че това е правилното нещо, което трябва да се направи.

— Кое е правилното нещо?

— Да го изпратим там през септември.

— На пансион?

— Едва ли би могъл да ходи там само през деня.

Страхът вече беше изчезнал, оставяйки място на едва доловим всепоглъщащ гняв. Тя никога не беше изпитвала такъв гняв към Едмънд. Освен това беше шокирана. Знаеше, че той обича да заповядва, но никога не действаше задкулисно. Сега, както бе действал зад гърба й, й се струваше, че я бе предал. Тя се чувстваше предадена и дори беззащитна, разбита, преди още да бе имала време да зареди и едно оръдие.

— Нямаш право. — Това бе нейният собствен глас, но не звучеше като Вирджиния. — Едмънд, ти нямаш право.

Той повдигна вежди.

— Нямам право ли?

— Нямаш право да ходиш без мен. Нямаш право да ходиш, без да ми кажеш. Аз трябваше да съм там, да обсъдим нещата, както ти си направил. Хенри е мое дете точно толкова, колкото и твое. Как смееш да се измъкваш тайно и да организираш всичко зад гърба ми, без да кажеш и дума!

— Не съм се измъкнал тайно и ти казвам сега.

— Да, при свършен факт. Не ми харесва да се отнасяш с мен като с човек, който няма значение, човек, който няма мнение. Защо трябва ти винаги да вземаш решенията?

— Предполагам, защото винаги трябва да съм аз.

— Ти си действал подмолно. — Тя се изправи с ръце, кръстосани пред гърдите, сякаш единственият начин да се спре, за да не удари съпруга си, беше да държи ръцете си под контрол. Винаги много протестираща, сега тя беше тигрица, която се бореше за малкото си. — Ти знаеш, винаги си знаел, че не искам Хенри да ходи в Темпълхол. Той е твърде малък. Той е твърде млад. Зная, че ти си отишъл в пансиона, когато си бил на осем, и зная, че Хамиш Блеър е там, но защо това трябва да е непоклатима традиция, която всички трябва да следваме? Това е архаично, викторианско, остаряло, да изпращаш малките деца далеч от дома им. И което е по-лошо, е фактът, че не се налага да се прави. Хенри спокойно може да си бъде в Страткрой, докато стане на дванайсет. И тогава може да отиде в пансион. Това е разумно. Но не по-рано, Едмънд. Не сега.

Той се загледа в нея, искрено недоумяващ.

— Защо искаш Хенри да се различава от другите момчета? Защо трябва да го смятат за странен, когато остане у дома до дванайсет? Може би го бъркаш с американските деца, които определят живота на семейството, докато пораснат…

Вирджиния се вбеси.

— Няма нищо общо с Америка. Как можеш да кажеш такова нещо? Става въпрос за това, какво изпитва към децата си всяка чувствителна, нормална майка. В този случай ти грешиш, Едмънд. Но ти никога не би признал, че е възможно да грешиш. Ти се държиш като викторианец. Старомоден, твърдоглав.

Не последва никаква реакция на това избухване. Изражението на Едмънд не се промени. В такива случаи лицето му беше като на играч на покер — с притворени очи и застинали устни. Тя копнееше той да се държи естествено, да изрази чувствата си, да избухне, да повиши глас. Но това не беше маниерът на Едмънд Еърд. В работата си беше известен като „студена риба“. Той стоеше неподвижен, напълно владеейки се, недопускащ да бъде провокиран.

— Ти мислиш само за себе си — й каза той.

— Мисля за Хенри.

— Не. Ти искаш да го задържиш. И ти го искаш по твоя собствен начин. Животът е бил благосклонен към теб. Винаги си имала свой собствен начин: глезена и всичките ти желания са били задоволявани от родителите ти. И може би аз продължих оттам, където те престанаха. Но идва време, когато всички ние трябва да пораснем. Предлагам ти да пораснеш сега. Хенри не е твое притежание и ти трябва да го оставиш да си тръгне.

Тя не можеше да повярва, че той й казва тези неща.

— Не приемам, че Хенри е мое притежание. Това е най-обидното обвинение. Той е личност със собствени права и именно аз съм го направила такава личност. Но той е на осем години. Току-що е излязъл от детската градина. Той се нуждае от дома си. Той се нуждае от нас. Той се нуждае от сигурността на всичко, което го е заобикаляло през целия му живот, нуждае се и от неговия Муу под възглавницата. Той не може да бъде просто изпратен някъде. Аз не искам той да бъде изпратен някъде.

— Зная.

— Той е твърде малък.

— Значи трябва да порасне.

— Той ще порасне далече от мен.

Едмънд не коментира това. Големият й гняв бе понамалял, но беше наранена, сломена и почти разревана. За да скрие това, Вирджиния се обърна, отиде до прозореца и застана там, опирайки чело на студеното стъкло и гледайки с подутите си невиждащи очи в градината.

Настана дълго мълчание. И тогава Едмънд, разумен както винаги, отново проговори:

— Темпълхол е добро училище, Вирджиния, и Колин Хендерсън е добър учител. Момчетата никога не са били карани насила, а са били убеждавани да работят. Животът ще е тежък за Хенри. Ще е тежък за всички тези младежи. Труден и с постоянна конкуренция. Колкото по-рано се сблъскат с това и се научат да приемат нещата такива, каквито са, толкова по-добре. Приеми ситуацията. Заради мен. Погледни го по моя начин. Хенри е твърде зависим от теб.

— Аз съм му майка.

— Ти го задушаваш.

И той спокойно излезе от стаята.

Десета глава

В златната вечер Хенри вървеше към къщи. Имаше малко хора, защото беше около шест часа и всички си бяха вече вкъщи за своя чай. Той си представи това успокояващо хранене — може би супа, после риба треска или пържола и накрая кекс и бисквити, и всичко това придружено със силен и горещ чай. Той лично се почувства добре с кренвиршите. Но може би, преди да си легнеше, щеше да има място и за купичка какао.

Той прекоси дъговидния мост, който се простираше над Крой между двете църкви. На върха на дъгата спря, облегна се на старинния каменен парапет и се вторачи долу в реката. Беше валяло доста, твърде много за фермерите, затова сега реката беше доста дълбока и влачеше в придошлите си води парчета от предмети, клони от дървета и слама. Веднъж Хенри бе видял малко умряло агънце да се носи под моста. По-нататък — надолу в долината, реката се променяше — разширяваше се и лъкатушеше сред пасища и полета, където добитъкът слизаше вечер на водопой. Тук обаче тя се спускаше надолу по хълма, скачайки и плъзгайки се по камъните в многобройните миниатюрни водопадчета и дълбоки вирове.

Звукът на Крой беше един от първите спомени на Хенри. Вечер той можеше да го чува през отворения прозорец на спалнята си и се събуждаше с този глас всяка сутрин. Нагоре по течението беше вирът, в който Алекса му беше казала да плува. С приятелите си от училище той беше изиграл много мокри и кални игри на брега, строейки язовирни стени и правейки лагери.

Зад него големият часовник на презвитерианската църковна кула отмери часа с шест величествени камбанни звъна. Той неохотно се отдръпна от парапета и продължи надолу по улицата по протежение на южния бряг на реката. Над главата му се издигаха високи брястове, а колонии гракащи полски врани озвучаваха най-високите им клони.

Когато стигна до отворените врати на Балнайд, той се затича, нетърпелив да се прибере у дома, като раницата му заподскача на гърба. Близо до къщата видя паркираното на чакъла тъмносиньо беемве на баща си. Което беше прекрасна и неочаквана изненада. Баща му обикновено се прибираше, след като Хенри си бе легнал. Но сега щеше да завари майка си и баща си в кухнята на приятен разговор, обменяйки новините от деня, докато майка му приготвя вечерята, а баща му пие чай.

Но те не бяха в кухнята. Той разбра това в мига, в който влезе, защото можеше да чуе гласовете им зад затворената врата на библиотеката. Само гласове и затворената врата, но защо имаше усещането, че сякаш нещо не е наред, че сякаш нищо не е, както трябваше да бъде?

Устата му пресъхна. Той прекоси на пръсти широкия коридор и застана пред вратата. Всъщност искаше да влезе вътре и да ги изненада, но вместо това се заслуша.

— … току-що е излязъл от детската градина. Той се нуждае от дома си. Той се нуждае от нас. — Майка му говореше с глас, който той не бе чувал никога преди — пронизителен и звучащ така, сякаш тя щеше да се разплаче всеки момент. — … Той не може да бъде просто изпратен някъде. Аз не искам той да бъде изпратен някъде.

— Зная. — Това беше баща му.

— Той е твърде малък.

— Значи трябва да порасне.

— Той ще порасне далеч от мен.

Те се караха. Те имаха разправия. Невероятното се беше случило: майка му и баща му се сражаваха помежду си. Замръзнал от ужас, Хенри чакаше какво ще се случи след това. След малко баща му отново проговори:

— Темпълхол е добро училище, Вирджиния, и Колин Хендерсън е добър учител. Момчетата никога не са били карани насила, а са били убеждавани да работят. Животът ще е тежък за Хенри.

Значи ето за какво била разправията. Те щяха да го изпратят в Темпълхол. В пансиона.

… и се научат да приемат нещата такива, каквито са, толкова по-добре.

Далеч от приятелите си, от Страткрой, от Балнайд, от Еди и от Вай. Той си помисли за Хамиш Блеър, толкова по-голям, толкова по-старши, по-жесток. „Само бебетата имат мечета.“

— … Хенри е твърде зависим от теб.

Хенри не можеше да слуша повече. Всички страхове, които някога бе имал, се бяха стоварили върху него. Той избяга от вратата на библиотеката и като стигна до убежището на хола, се обърна и избяга. Нагоре по стълбите и по коридора до неговата спалня. Блъсна вратата след себе си, захвърли раницата си и се хвърли върху леглото, като се омота в пухената завивка. Потърси Муу под възглавницата си.

„Хенри е твърде зависим от теб.“

Значи щяха да го изпратят там.

Като запуши устата си с палец и притисна Муу до бузата си, за момента беше в безопасност. Успокоен, не се разплака. И затвори очи.

Единадесета глава

Гостната на Крой бе огромна и се ползваше само в официални случаи. Високият таван и извитите корнизи бяха бели, стените — в тон с овехтялата червена дамаска, а килимът — огромна турска черга, изтъркана на места, но все още със свежи цветове. Имаше дивани и фотьойли, някои — покрити, други — с оригиналната си велурена тапицерия. Никои от тях не си подхождаха. Наоколо бяха поставени малки масички, отрупани с кутии от Батърси, снимки в сребърни рамки, купчини от последните броеве на „Кънтри Лайф“. Имаше прекрасни, много тъмни маслени картини, портрети и вази с цветя, а на масата зад дивана беше поставена делва от китайски порцелан, в която цъфтеше ароматен рододендрон.

Зад покритата с кожа решетка на камината ярко гореше една цепеница. Килимчето пред камината беше рошаво и бяло и ако мокрите кучета легнеха на него, започваше да мирише силно на овце. Огнището беше заградено с впечатляваща рамка с полица, на която стояха чифт позлатени и емайлирани свещници, две фигури от Дрезден и пищен викториански часовник.

С приятен звън този часовник сега отмерваше единайсет часа.

Това изненада всички. Госпожа Франко, нагласена в черни копринени панталони и кадифена блуза от креп, съобщи, че не можела да повярва, че е толкова късно. Всички те бяха разговаряли толкова много, че вечерта беше отлетяла. Тя трябвало да си ляга, както и съпругът й, ако искал да бъде във форма и готов за играта си на голф в Гленийгълс. С това семейство Франко станаха. Същото направи и госпожа Хардуик.

— Беше идеална и толкова изискана вечеря… Благодарим и на двама ви за гостоприемството.

Пожелаха си лека нощ. Изабел, облечена в старата си зелена копринена рокля, ги поведе, за да види, че се качват безпроблемно по стълбите. Тя затвори вратата след себе си и не се върна. Арчи остана с Джо Хардуик, който явно нямаше намерение да се оттегля толкова рано. Той се беше настанил отново във фотьойла си и беше готов да прекара поне още два часа.

Арчи нямаше нищо против и беше доволен да е в компанията му. Джо Хардуик бе един от най-добрите им гости — интелигентен мъж с либерални виждания и сдържано чувство за хумор. След вечеря… често пъти мъчителен период от време… той направи всичко, което бе по силите му, за да поддържа приятния разговор; разказа една-две изключително весели истории, което не бе характерно за него, и показа неочаквано обширни познания за виното. С обсъждането на наследената от Арчи винарна беше запълнено по-голяма част от времето за второто ястие.

Сега Арчи му сипа нощната доза, която американецът прие с признателност. Тогава той си наля една водна чаша, хвърли един-два дънера в огъня и потъна дълбоко в своя фотьойл, като краката му останаха на килимчето от овча кожа. Джо Хардуик започна да му задава въпроси за Крой. Той намирал тези стари места за очарователни. От колко време семейството му живеело тук? Откъде произхождала титлата? Каква била историята на къщата?

Той не беше любопитен, а просто проявяваше интерес и Арчи с удоволствие отговаряше на въпросите му. Дядо му — първият лорд Балмерино, бил индустриалец с известно реноме, който направил богатство с текстилни изделия. Издигането му до благородник се дължало на това и той купил Крой и прилежащите му земи в края на деветнайсети век.

— По онова време тук не е имало жилищна сграда. Само укрепена кула, датираща от шестнайсети век. Дядо ми построил къщата, като вградил оригиналната кула. Затова, макар че части от нея са наистина антични, в по-голямата си част тя е викторианска.

— Изглежда голяма.

— Да. Те живееха нашироко по онова време…

— А земята?

— Повечето бе раздадена. Ловището дадохме на сдружението за лов на яребици. Един мой приятел — Едмънд Еърд, се занимава с това, но аз имам пушка без цев и също ходя с тях, когато са с коли. Запазих си няколко пусии, но те са само за приятели. Фермата я дадох под аренда. — Той се усмихна. — Е, както виждаш, нямам задължения.

— Тогава с какво се занимаваш?

— Помагам на Изабел. Храня и разхождам кучетата, когато мога. Занимавам се с всички паднали дървета, с доставката на дърва за огрев. Имаме циркуляр в една от външните сгради и един стар селянин идва от време на време и ми помага. Кося тревата. — Той спря. Не беше пълен отговор, но не можа да се сети за нищо друго.

— Ходиш ли за риба?

— Да. Имам участък от Крой, на около два километра от селото нагоре по течението има езеро сред хълмовете. Хубаво е човек да отиде там на свечеряване. С лодка. Много е спокойно. А през зимата, когато се стъмва в четири, си намирам занимание в работилницата в мазето. Винаги има нещо за поправяне. Ремонтирам врати, подменям первази, правя долапи за Изабел, слагам етажерки. И други неща. Обичам да работя с дърво. Отразява ми се добре, много е здравословно. Може би, вместо да се запиша в армията, трябваше да стана дърводелец.

— В Шотландския полк ли беше?

— Бях в Предания на Кралицата шотландски полк в продължение на петнайсет години. Прекарахме две от тях в Берлин заедно с американските части…

От Берлин разговорът се пренесе към Източния блок и така към политиката и международното положение. Те си сипаха по още едно питие, загубили представа за времето. Когато най-накрая решиха да си лягат, минаваше един.

— Доста те задържах — извини се Джо Хардуик.

— Ни най-малко. — Арчи взе празните чаши и отиде да ги остави на подноса върху рояла. — Не си падам много по спането. Колкото по-кратка е нощта, толкова по-добре.

— Аз… — Джо се поколеба. — Дано не смяташ, че съм нахален, но виждам, че куцаш. При катастрофа ли?

— Не. Кракът ми беше откъснат в Северна Ирландия.

— Изкуствен крак ли имаш?

— Да. Алуминиев. Прекрасно инженерно творение. А сега да те питам — в колко часа искаш да е закуската? Какво ще кажеш за осем и петнайсет? Ще имаш достатъчно време, преди колата да дойде да ви вземе и да ви закара в Гленийгълс. И да ви събуждам ли сутринта?

— Ако обичаш. Към осем. Спя като заклан на този планински въздух.

Арчи отиде да отвори вратата. Джо Хардуик обаче предложи да отнесе подноса с напитките. Евентуално дали не би могло той да го занесе в кухнята вместо Арчи? Арчи благодари, но остана твърд:

— В никакъв случай. Закон на къщата. Вие сте наши гости. Не ви е позволено да си мръднете дори и пръста.

Излязоха в хола.

— Благодаря — каза Джо Хардуик, застанал в началото на стълбата.

— Аз благодаря. Лека нощ. Приятни сънища.

Арчи остана до стълбата, докато не чу отварянето и затварянето на вратата на стаята на американеца. Тогава се върна в гостната, стъкна огъня, сложи предпазната решетка, дръпна тежките завеси и провери ключалките на прозорците. Навън градината беше обляна в лунна светлина. Чу бухал. Излезе от стаята, като остави подноса с напитките, където си беше, и изгаси лампите. Прекоси хола към трапезарията. Масата беше разчистена от вечерята и беше заредена за закуска. Почувства се виновен, защото по традиция това беше негово задължение, а Изабел беше приготвила всичко сама, докато той си бе бъбрил.

Още в кухнята. И тук завари всичко чисто и подредено. Двата му черни женски лабрадора спяха до печката в кръглите си кошници. Обезпокоени, се събудиха и надигнаха глава. Туп, туп, пляскаха с опашки.

— Излизахте ли? — ги попита той. — Изабел изведе ли ви, преди да си легне?

Дум, дум. Бяха се разположили удобно и бяха доволни. За него не бе останала никаква работа.

Легло. Изведнъж се почувства много изморен. Изкачи стълбите, като гасеше лампите по пътя. В неговата гардеробна си свали дрехите. Сакото за вечеря, папийонката, стегнатата бяла риза. Обувките и чорапите. Панталоните бяха най-трудни, но той се бе усъвършенствал. Дългото огледало отразяваше образа му, но той мразеше да се оглежда без дрехи: посинелият чукан на бедрото му, бляскавият метал на крака му, винтовете, каишките и пластирите, които го държаха намясто — всичко бе на показ, безсрамно и някак си осквернено.

Бързо намери нощната си риза, която бе по-лесна за обличане от пижама. Изми си зъбите в банята и влезе в голямата им спалня. Там лампите не бяха запалени, но лунната светлина струеше през прозорците, тъй като пердетата не бяха спуснати. Изабел спеше на голямото двойно легло, но сега се размърда и се събуди:

— Арчи?

Той седна от неговата страна на леглото.

— Да.

— Колко е часът?

— Около един и двайсет.

Тя се замисли.

— Разговаряхте ли?

— Да. Съжалявам. Трябваше да ти помогна.

— Няма значение. Те бяха приятни.

Докато развързваше ремъците, внимателно отдръпваше меката кожена чашка от чукана. След това остави омразното приспособление на земята до леглото и прибра коланите, така че на сутринта отново да си ги постави с минимални усилия. Без него се почувства неуравновесен и странно олекнал, а чуканът го пареше и болеше. Денят беше дълъг.

Легна до Изабел и придърпа хладните чаршафи до раменете си.

— Добре ли си? — Гласът й беше сънен.

— Да.

— Разбра ли, че Верена Стейнтън ще организира танци за Кати? През септември.

— Да. Вайълет ми каза.

— Ще трябва да си купя нова рокля.

— Да.

— Нямам какво да облека.

Тя отново заспа.

* * *

Веднага щом започна, той знаеше какво ще се случи. Винаги беше едно и също. Изоставени тъмни улици, надраскани с графити. Тъмно небе и дъжд. Той носеше куртка на противовъздушната артилерия и шофираше един от бронираните ленд роувъри, но нещо не беше наред, защото, макар че трябваше да са двама, той беше сам.

Трябваше единствено да се добере до казармата. Казармата се помещаваше в силно укрепен бивш участък на ълстърската полиция. Ако можеше да се добере дотам, без да го хванат, щеше да е в безопасност. Но те бяха там. Те винаги идваха. Четири фигури — разпръснали се на шосето пред него, забулени от дъжда. Нямаха лица, а само черни качулки и насочени към него оръжия. Той потърси пушката си, но я нямаше. Ленд роувърът беше спрял. Не можеше да си спомни да го е спирал. Вратата беше отворена и те го нападнаха, като го извлякоха навън. Може би този път щяха да го пребият до смърт. Но беше същото. Беше бомба. Приличаше на пакет, опакован с кафява хартия, но беше бомба и те я натовариха в багажника на ленд роувъра, а той стоеше и ги гледаше. И след това седеше отново зад кормилото и кошмарът наистина започваше. Защото щеше да го вкара през отворените врати на казармите и той щеше да избухне и да убие всички, които се намираха там.

Караше като лунатик, а и все още валеше и не се виждаше нищо, но скоро щеше да е там. Единственото, което трябваше да направи, бе да влезе през портала, да закара пълния с експлозив автомобил в бомбената яма и по някакъв начин да излезе и да побегне като луд, преди бомбата да избухне.

Паниката го съсипваше и ушите му бучаха със звука на собственото му дишане. Вратите се вдигнаха, той влезе през тях и продължи надолу по рампата към бомбената яма, чиито бетонни стени се издигаха от двете му страни, закривайки светлината. Да избяга. Дръпна силно ръчката на вратата, но тя беше залепнала. Не се отваряше и той беше в капан. Бомбата тиктакаше като часовник, смъртоносен и убийствен, и той беше в капан. Той извика. Никой не знаеше, че е там. Той продължи да вика…

Събуди се, крещейки като жена, с отворена уста, със стичаща се по лицето му пот… някакви ръце го хванаха…

— Арчи.

Тя беше там и го държеше. След известно време внимателно го подпря на възглавниците. Утеши го като дете, говорейки тихо. Целуна го по очите.

— Всичко е наред. Това е сън. Ти си тук. Аз съм тук. Всичко свърши. Буден си.

Усещаше туптенето на сърцето си като удари от чук. От него се лееше пот. Все още лежеше в нейната прегръдка и дишането му постепенно се нормализираше. Потърси чаша вода, но тя го изпревари и му я подаде, като я задържа, за да може да пие, и после я върна на масата. Когато той се успокои, тя каза, усмихвайки се:

— Надявам се, че не си събудил никого. Ще си помислят, че те коля.

— Зная. Съжалявам.

— Пак ли беше… същото?

— Да. Винаги е същото. Дъждът и качулките, и бомбата, и онова проклето убежище. Защо имам кошмари от нещо, което никога не ми се е случило?

— Не зная, Арчи.

— Искам да спрат.

— Зная.

Той обърна глава и скри лице в мекото й рамо.

— Ако престанат, може би отново бих могъл да правя любов с теб.

Август

Дванадесета глава

Понеделник, 15-и

Пристигането на сутрешната поща в Крой беше като подвижен празник. С аления си ван пощальонът Том Драйстоун покриваше през деня огромна площ. Пътищата — дълги, ветровити, с един коловоз — минаваха през долината и стигаха до далечни ферми с овце и до отдалечени землища. Млади съпруги, изолирани с малки деца, го очакваха, докато простираха прането на ободрително студения вятър. Стари хора, които живееха сами, зависеха от него да им достави рецептите; той спираше за кратък разговор и дори на чаша чай при тях. През зимата сменяше вана си с ленд роувър и само най-лошите снежни бури можеха да го спрат да донесе дългоочакваното писмо от Австралия или нова блуза, поръчана от каталога на „Литъл Уудс“. А когато бурният северозападен вихър повреждаше телефонните линии и електрическите кабели, много често той бе единствената връзка с външния свят.

Именно заради това ежедневното му пристигане винаги бе добре дошло, макар че Том беше затворен човек, неразговорчив и с остър език. Но роден и израсъл в Тулочард, бе също весел човек и непоклатим от нищо, което дивата природа или природните стихии можеше да стоварят върху него. Освен това, преди да стане пощальон, е бил много популярен заради умението му да свири на акордеон, както и водеща фигура по време на местните събори, когато, стоейки отгоре на платформата с чаша бира до него, е ръководел оркестъра в безкрайна върволица от бързи шотландски танци. Тази завладяваща музика го придружаваше навсякъде, защото, докато носеше пощата, той си подсвиркваше.

* * *

Беше средата на август. Един понеделник. Ветровит ден с доста облаци. Не беше топло, но поне не валеше. Завързала престилка, Изабел Балмерино седеше в единия край на кухненската маса в Крой и скубеше три чифта яребици. Те бяха отстреляни в петък и висяха в килера за дивеч от три дни. Може би трябваше да повисят още малко, но тя искаше да се отърве от тази мръсна работа и да прибере яребиците на безопасно място във фризера, преди да пристигнат следващата партида американци.

Кухнята беше обширна, викторианска, изпълнена с всякакви доказателства за оживения й живот. Кухненският бюфет беше отрупан със сервиз от чупливи керамични съдове за хранене, дъска за бележки, изпълнена с картички, адреси, надраскани подсещания да се обади на водопроводчика. Кошовете на кучетата бяха до голямата готварска печка с четири фурни, а от тавана висяха на куки големи китки съхнещи цветя, за да се използват някога като билки. Над печката имаше сушилня с макара, където съхнеха мокри дрехи от туид след прекаран по хълмовете ден или изгладено, но все още влажно ленено спално бельо и покривки. Това не беше напълно задоволително приспособление, защото, ако за закуска имаше херинга, то калъфките замирисваха леко на риба. Но тъй като Изабел нямаше долап, който да се проветрява, не можеше да се направи нищо по въпроса.

Някога, по времето на старата лейди Балмерино, тази сушилня с макара е била извор на дългогодишна семейна шега. По онова време госпожа Харис била готвачка, която живеела в къщата. Великолепна готвачка, но изобщо не се съобразявала с глупавите предразсъдъци, свързани с хигиената. Тя имала навика да държи върху печката огромна черна желязна тенджера, където къкрели кокали и остатъци от всякакви зеленчуци, които изстъргвала от чиниите. С това тя правела своите великолепни супи. Веднъж било организирано домашно парти по време на лова. Времето било ужасно лошо, затова сушилнята над печката била постоянно пълна с прогизнали сака, панталони за голф, пуловери и груби чорапи. Супата по време на онова двуседмично парти ставала с всеки ден все по-хубава и по-вкусна. Гостите се молели за рецептата:

— Как я правите, госпожо Харис? Толкова вкусна! И какви подправки! Великолепна е!

Но госпожа Харис само вирвала глава и самодоволно казвала, че това е само една малка хитринка, която знаела от майка си. Ловът приключил, домашното парти — също, и гостите оставяли големи бакшиши в горещата червена длан на госпожа Харис. След заминаването им най-сетне изпразнили казана, за да го измият. На дъното му намерили един сплъстен и не особено чист чорап.

Изабел бе оскубала четири птици и й оставаха още две. Навсякъде летяха пера. Тя ги събра внимателно, зави ги във вестник и ги сложи в черна найлонова торба за боклук. Разгъна нов вестник и се захвана с номер пет, когато чу подсвирването.

Задната врата се отвори и усмихнат, в кухнята нахлу Том Драйстоун. От течението се вдигна облак от пера. Изабел извика и той бързо затвори вратата след себе си.

— Виждам, че земевладелците все още ти дават работа.

Перата се успокоиха. Изабел кихна. Том шумно остави купчината с писма на бюфета.

— Не можеш ли да хванеш младия Хамиш да ти помогне?

— Не е тук. Замина за една седмица в Аргайл със свой съученик.

— Петъкът в Крой успешен ли е бил?

— Разочароващ, боя се.

— В Гленшандра са хванали повече от четирийсет и три двойки.

— Може би всичките са били наши — прелетели през границата, за да търсят приятелите си. Искаш ли чаша кафе?

— Не, не днес, благодаря. Имам много работа. Окръжни писма. Е, ще тръгвам…

И вече бе навън, подсвирквайки си, преди да затръшне вратата след себе си.

Изабел продължи да скубе пера от яребиците. Искаше й се да отиде и да разгледа писмата, да види дали няма нещо вълнуващо, но бе твърда в решението си. Първо трябваше да приключи със скубането и да изчисти всичката перушина. После щеше да си измие ръцете и да прегледа пощата. И тогава щеше да се залови с неприятната задача да изчисти птиците.

Пощенският ван замина. Тя чу стъпки по коридора откъм хола. Мъчителни и неравни. Слязоха по няколкото каменни стъпала, вземайки ги едно по едно. Вратата се отвори и се появи съпругът й.

— Това Том ли беше?

— Не чу ли подсвирването?

— Чакам писмото от Горската комисия.

— Още не съм погледнала.

— Защо не ми каза, че ще се занимаваш с тези яребици? — Арчи прозвуча повече обвинително, отколкото виновно. — Щях да дойда да ти помогна.

— Може би ще искаш да ги почистиш вместо мен?

Той направи кисела физиономия. Можеше да стреля по птици и да извие врата на някоя ранена бегачка. Можеше, ако бъдеше притиснат, да я оскубе. Но го беше гнус, когато трябваше да ги отвори и да им извади вътрешностите. Това винаги водеше до търкания между него и Изабел и затова той бързо смени темата. Както и тя очакваше, че ще направи.

— Къде е пощата?

— На бюфета.

Той изкуцука да я вземе и седна на другия край на масата, далеч от мръсотията. Седна и почна да преглежда пликовете.

— По дяволите! Няма. Докога ще чакам. Но има писмо от Люсила…

— О, Господи! Надявах се, че ще има…

— … и нещо много голямо, твърдо и дебело, което може да бъде повиквателна от Кралицата.

— Верена ли го е писала?

— Може би.

— Това е нашата покана.

— И още две, подобни, които да бъдат препратени. Едно за Люсила и друго за… — Той се поколеба. — … Пандора.

Изабел остана спокойна. През дългата, покрита с пера маса очите им се срещнаха.

— Пандора? Поканили са Пандора?

— Явно.

— Колко странно. Верена не ми каза, че ще кани Пандора.

— Защо да ти казва!

— Ще трябва да й я препратим. Отвори нашата да видим как изглежда.

Арчи отвори плика.

— Много впечатляващо. — Той повдигна вежди. — Релефна, с калиграфия и златни краища. На шестнайсети септември. Верена го е изпратила твърде късно, нали? Имам предвид, че е едва след месец.

— Имаше проблеми. Печатарите бяха направили грешка. Бяха разпечатали първата партида върху обратната страна на хартията и тя им ги върна. Наложи се да ги правят отново.

— Как е разбрала, че е от грешната страна?

— Верена разбира от такива неща. Тя е перфекционистка. Какво пише?

— „Лорд и лейди Балмерино. Г-жа Ангъс Стейнтън. У дома. За Кати.“ Бла-бла. Танци от десет. RSVP. — Той я остави. — Впечатлена ли си?

Без очила, Изабел присви очи и се вгледа в поканата.

Госпожа Ангъс Стейнтън

У дома

За Кати

Петък, 16 септември 1988

RSVP[1]

Корихил, Тулочард,

Релкъркшър

Танци 10 вечерта

— Много. Ще изглежда великолепно върху полицата над камината. Американците ще си мислят, че сме поканени на някое кралско събитие. Сега ми прочети писмото от Люсила. То е много по-важно.

Арчи разряза тънкия плик с френския печат и марка и разтвори два листа евтина, разчертана и много тънка хартия.

— Изглежда така, сякаш го е писала на тоалетна хартия.

— Прочети го.

Париж. 6 август. Скъпи мамо и тате. Извинявайте, че пиша толкова рядко. Няма време за новини. Това е само една кратка бележка, за да ви информирам за пътуванията ми. Ще замина след два дни и тръгвам на Юг. Ще пътувам с автобус, затова няма защо да се притеснявате, че ще бъда на автостоп. Пътувам с един австралиец, когото срещнах. Казва се Джеф Хоуланд. Не е студент по изкуствата, а фермер — има ферма с овце, от Куинсланд е, — който си е взел една година отпуск, за да обикаля Европа. Има приятели в Ибиса и може би ще отидем дотам. Не зная какво ще правим, като стигнем в Ибиса, но ако прескоча до Майорка, бихте ли искали да видя Пандора? И ако да, бихте ли ми пратили адреса й, защото съм го загубила. А аз почти останах без пари, затова бихте ли ми дали заем, докато дойде следващата ми стипендия. Изпращайте всичко на адрес: ул. „Ханс Бергдорф“, п.к. 73, Ибиса. Париж беше рай, но сега има само туристи. Всички други изчезнаха по плажове и планини. Гледах невероятна изложба на Матис онзи ден. Много целувки, мили мои, и НЕ СЕ ПРИТЕСНЯВАЙТЕ. Люсила.

П. С. Не забравяйте парите.

Той сгъна писмото и го прибра отново в плика.

Изабел каза:

— Австралиец.

— Фермер на овце.

— Обикаля Европа.

— Поне ще пътуват с автобус.

— Е, добре, би могло да е и по-зле. Но като си помисля, че би могла да отиде да се види с Пандора… не е ли странно? Не споменаваме името на Пандора с месеци и изведнъж то се появява навсякъде, накъдето се обърнем. Ибиса много ли е далеч от Майорка?

— Не.

— Бих искала Люсила да си дойде у дома.

— Изабел, сега е моментът да си поживее.

— Мразя това, че няма пари.

— Ще й изпратя чек.

— Толкова ми липсва.

— Знам.

* * *

Тя приключи със скубането, събра всички пера внимателно и ги изхвърли в черния плик за боклук. Шестте телца лежаха в трогателна редица с килната на една страна глава и насочени като на танцьори крачета. Изабел потърси смъртоносно острия си нож и без усилие разряза първото малко слабичко телце. После остави ножа и вкара ръката си в птицата. Изкара я цялата в кръв, като издърпа дълга връв от светли сивкави вътрешности. Те се натрупаха с изненадващо изобилие върху вестника. Миризмата беше поразителна.

— Ще отида да напиша този чек. — Арчи се изправи и взе пощата. — Преди да забравя.

И той тръгна към кабинета си, като затвори кухненската врата и остави зад себе си миризливата сцена на домашна кланица.

На бюрото си той подържа плика за Пандора за миг-два. Помисли си да й пише. Да сгъне писмото си в поканата от Верена. Това е парти, щеше да й каже. Ще бъде весело. Защо не дойдеш у дома за него и не останеш в Крой? Толкова ще се радваме да те видим. Моля те, Пандора. Моля те.

Но той беше писал това преди, а тя едва си беше мръднала пръста да отговори. Не беше добре. Той въздъхна и внимателно написа повторно адреса на плика. Прибави няколко марки за тегло и лепенка за въздушна поща и го остави настрана.

Написа чек за Люсила Блеър за сто и петдесет паунда. Тогава започна да пише писмо до дъщеря си.

Крой, 15 август

Скъпа моя Люсила,

Много благодаря за бележката, която получихме тази сутрин. Надявам се, че пътуването ти в Южна Франция ще бъде приятно и ще имаш възможност да спестиш достатъчно пари, за да стигнеш до Ибиса, защото изпращам този чек там, както ме помоли. Що се отнася до Пандора, сигурен съм, че тя ще е щастлива да те види, но ти предлагам да й се обадиш по телефона, преди да правиш каквито и да било планове, и да й кажеш, че възнамеряваш да й отидеш на гости.

Адресът й е: Каса Роса, Пуерто дел Фуего, Майорка. Нямам телефонния й номер, но съм сигурен, че ще го намериш в указателя на Майорка.

Освен това ти препращам покана за парти, което семейство Стейнтън ще организират за Кати. То е само след месец и може би имаш други и по-приятни неща за правене, но майка ти ще е много щастлива, ако можеш да дойдеш.

На дванайсети имахме добър лов. Те бяха с коли и затова се включих в лова само през първата половина на деня. Всички бяха много мили и ми оставиха последния изстрел. Хамиш дойде с мен, за да ми носи пушката и ловната торба и за да помага на стария си баща да изкачи баира. Едмънд Еърд стреляше изключително добре, но в края на деня в торбата му имаше само двайсет и една и половина двойки и два заека. Хамиш замина вчера за една седмица в Аргайл със свой съученик. Взе си въдицата за пъстърва, но се надява на някоя дълбоководна риба.

С обич, скъпо мое дете

Тати

Той препрочете това послание и внимателно го сгъна. Намери голям кафяв плик и пъхна в него писмото, чека и поканата от Верена. Запечата го, сложи му печат и го адресира до Люсила на адреса в Ибиса, който им беше дала. Занесе двете писма в хола и ги остави върху шкафа до вратата. Следващия път, когато някой отидеше до селото, щеше да ги пусне в пощата.

[1] Отговорете, моля (фр.). — Б.р. ↑

Тринадесета глава

Сряда, 17-и

Поканата на семейство Стейнтън беше доставена на „Овингтън стрийт“ още в сряда. Боса и увита в халата си, Алекса стоеше в кухнята и чакаше чайникът да заври. Вратата на градината беше отворена и Лари правеше обичайната си проучвателна обиколка навън. Понякога надушваше следи от котка и много се възбуждаше. Беше сива сутрин. Може би по-късно слънцето щеше да се покаже и да изгони мъглата. Алекса чу потропването на пощенската кутия и като погледна нагоре през прозореца, видя краката на пощальона, който крачеше нататък по тротоара.

Тя приготви поднос и сложи пакетчета с чай в каната. Чайникът завря и тя направи чая, а след това, като остави малкото си куче да се занимава с дейностите си, отнесе подноса нагоре по стълбите. Писмата лежаха на изтривалката. Като балансираше с подноса, тя спря, за да ги вдигне, и ги пъхна в широкия джоб на халата си. Продължи нагоре по дебелия мек килим под босите й крака. Вратата на спалнята беше отворена, пердетата вече бяха дръпнати настрани. Не беше много голяма стая и почти цялата бе изпълнена от голямото легло, което Алекса бе наследила от баба си — едно впечатляващо легло, широко и пухкаво, с широки месингови табли от двете страни. Остави таблата, облегна се и попита:

— Буден ли си, защото ти донесох чаша чай?

Гърбицата от другата страна на леглото не отговори веднага. После изпъшка и се раздвижи. Изпод завивките се показа гола кафява ръка и Ноел се обърна с лице към нея:

— Колко е часът? — Косата му, толкова черна на фона на бялата ленена възглавница, беше разрошена, а брадата му — поникнала.

— Осем без петнайсет.

Той отново изпъшка и прокара пръсти през косата си.

— Добро утро — тя се наведе и го целуна по небръснатата му буза.

Той я задържа близо до себе си. Каза, мънкайки:

— Миришеш великолепно.

— Лимонов шампоан.

— Не. Не лимоновият шампоан. Самата ти.

Той дръпна ръката си. Тя отново го целуна и се посвети на домакинското си задължение да му налее чая. Той потупа възглавниците и се премести, за да се облегне на тях. Беше гол, със загоряло тяло, сякаш току-що се беше върнал от ваканция на тропиците. Тя му подаде димящата чаша.

Той отпи бавно, безмълвно. Трябваше му доста време, за да се разсъни сутрин, и едва казваше дума преди закуска. Това беше нещо, което беше открила за него — една от малките му ежедневни особености. Както и начинът, по който правеше кафе или чистеше обувките си, или приготвяше сухо мартини. Вечер той изпразваше джобовете си, като оставяше съдържанието им в спретната редица върху тоалетната масичка, винаги в един и същ ред. Портфейл, кредитни карти, ножче, дребни пари, монетите — подредени на купчина. Най-хубавото от всичко беше да си лежи в леглото и да го гледа как прави всичко това, после да го гледа как се съблича, да го изчака да се приготви и да дойде при нея.

Всеки ден носеше ново познание, всяка нощ — свежо, сладко откритие. Всички хубави неща се струпваха така, че всеки момент, всеки час беше по-добър от предходния момент и час. Да живее с Ноел, да дели това блажено съчетание между домашна атмосфера и страст — за първи път разбра защо хората искаха да се женят. Завинаги.

А някога… преди три месеца… си мислеше, че е напълно удовлетворена от живота си. Сама в дома си, само с Лари за компания, заета с работата си, с малките си ежедневни занимания, случайни излизания вечер или на гости при приятели. Нищо повече от половин живот. Как е могла да издържа това?

„Никога не ни липсва това, което не сме имали.“ Гласът на Еди, висок и ясен. Като си помисли за Еди, Алекса се усмихна. Тя сипа чай и в своята чаша, сложи я до себе си и тогава потърси писмата в джоба си. Разпръсна ги върху пухения юрган. Сметка от Питър Джонс, циркулярно писмо за двойно остъкляване, картичка от една жена, която живее в Барн, и накрая големият бял твърд плик.

Тя го погледна. Шотландска пощенска марка. Покана? За сватба може би…

Разкъса плика с палец и извади картичката.

— Боже Господи!

— Какво е това?

— Покана за бал. „Ти трябва да отидеш на бала“ — казала феята кръстница на Пепеляшка.

Ноел се протегна и взе поканата.

— Коя е госпожа Ангъс Стейнтън?

— Наши съседи в Шотландия. Живеят наблизо — на около десет километра.

— И коя е Кати?

— Дъщеря им, разбира се. Работи в Лондон. Ти може и да си я срещал… — След като помисли малко, Алекса промени мнението си. — Не. Не мисля, че е възможно да си я срещал. Тя има склонност да ходи с млади мъже в Гардс… на много конни състезания.

— Шестнайсети септември. Ще отидеш ли?

— Не мисля.

— Защо?

— Защото не искам да ходя без теб.

— Аз не съм поканен.

— Знам.

— Ще кажеш ли: „Ще дойда, ако може да доведа и любовника си?“.

— Никой не знае, че имам любовник.

— Още ли не си казала на семейството си, че съм се преместил при теб?

— Все още не.

— Има ли някаква конкретна причина?

— О, Ноел… Не зная.

Но тя знаеше. Тя искаше да запази всичко само за себе си. С Ноел живееше в таен магически свят на любов и открития и се боеше, че ако пуснеше някого от външния свят да влезе вътре, всичко щеше да се изпари и по някакъв начин щеше да бъде откраднато.

Освен това… а признанието бе трогателно… тя изобщо не беше смела. Беше на двайсет и една, но това нищо не означаваше, защото вътрешно все още се чувстваше на около петнайсет и както и преди — винаги готова да се хареса. Мисълта за възможни реакции от страна на семейството й я изпълваха с болезнени терзания. Представяше си неодобрението на баща й, ужасеното удивление на Вай и загрижеността на Вирджиния. И после въпросите.

Но кой е той? Къде се срещнахте? Заедно ли живеете? На „Овингтън стрийт“ ли? Но защо сега за първи път чуваме за това? Той с какво се занимава? Как се казва?

И Еди: „Лейди Черитън сигурно ще се обърне в гроба си!“.

Не че нямаше да проявят разбиране. Не че бяха тесногръди или лицемерни по какъвто и да било начин. Не че всички те не обичаха Алекса — тя просто не можеше да понесе който и да било от тях да бъде разстроен.

Тя пийна малко чай.

Ноел каза:

— Ти вече не си малко момиченце.

— Зная, че не съм. Аз съм възрастен човек. Де да не бях толкова слабохарактерна.

— Срамуваш ли се от греховното ни съжителство?

— Не се срамувам от нищо. Просто… семейството. Не обичам да ги наранявам.

— Сладка моя, ще ги нараниш много повече, ако чуят за нас, преди ти да им кажеш.

Алекса знаеше, че това е вярно.

— Но как биха могли да разберат?

— Това е Лондон. Всички говорят. Чудя се, че баща ти все още не е научил. Послушай съвета ми и бъди смело момиче. — Той й подаде празната си чаша и я дари с една бърза целувка по бузата. Като търсеше халата си, провеси краката си от леглото. — И тогава можеш да пишеш на госпожа Стифден — или както там се казваше — и да й кажеш, че страшно би се радвала да отидеш на бала и че ще доведеш Принц Очарование със себе си.

Въпреки всичко Алекса се усмихна.

— Би ли дошъл?

— Вероятно не. Родовите танци не са моята сила.

И той се запъти към банята. Почти веднага Алекса чу струята на душа.

Е, и за какво беше всичко това? Алекса отново взе поканата и се намръщи: „По-добре никога да не беше пристигала! Току-що ми създаде куп проблеми“.

Четиринадесета глава

Понеделник, 22-ри

През август целият остров бе залят от безпрецедентна топла вълна. Сутрините започваха горещи и по обед температурите се вдигаха невероятно, като караха всеки разумен човек да се скрие у дома за следобеда, да се изтегне без дъх на леглото или да поспи на някоя сенчеста тераса. Високо на хълма старият град, спокоен и със спуснати кепенци, дремеше в часовете на сиестата. Улиците бяха празни, а магазините — затворени.

Но долу на пристанището беше друго. Имаше твърде много хора и се харчеха твърде много пари, за да се спазва този почитан обичай. Туристите не искаха и да знаят за сиестата. Те не губеха и миг от скъпоструващата си почивка в спане. А дневните посетители нямаше къде да отидат. Вместо това седяха, червени и потни, на тълпи по тротоарните кафенета или бродеха безпомощно в аклиматизираните безистени за подаръци. Плажът беше покрит с чадъри от палмови клони и полуголи почернели от слънцето тела, а яхтклубът се пълнеше с всякакви плавателни съдове. Само хората с лодки, изглежда, знаеха кое е добро за тях. Обикновено забързани, яхтите и катерите мързеливо се люшкаха сред мъртвото вълнение върху мазната вода, а на палубите под сянката на платнени навеси се виждаха кафяви като махагон тела, които лежаха неподвижно, сякаш бяха умрели.

* * *

Пандора се събуди късно. Цяла нощ се бе мятала и обръщала и накрая, в четири сутринта, взе хапче за сън и най-накрая потъна в дълбок, изпълнен със сънища сън. Тя би поспала още, но дрънченето и тракането на Серафина в кухнята нарушиха спокойствието й и след малко тя неохотно отвори очи.

Сънуваше дъжд и кафяви реки, и студени мокри аромати, и звука на вятър, и дълбоки езера, и тъмни хълмове с блатисти пътеки, които водеха до покритите им със сняг върхове. Но по-важното беше дъждът. Не падаше направо, бе не бурен и тропически, какъвто валеше тук, а бавен и мъглив. Течеше от облаци, прикрити като дим…

Тя се размърда. Образите се разбъркаха, бяха отлетели. Защо сънуваше Шотландия? Защо след всичките тези години се връщаха старите смразяващи спомени, за да я дърпат силно за ръкава? Може би заради жегата на този жесток август, заради безкрайните дни с неумолимия слънчев пек, заради праха и сушата и островърхите черни сенки по пладне. Човек копнееше по онези леки благоуханни мъгли.

Тя обърна глава на възглавницата и отвъд плъзгащите се стъклени врати, които бяха стояли отворени цялата нощ, видя парапета на терасата, ослепителното великолепие на мушкатото, синьото безоблачно небе, усети жегата.

Подпря се на лакът и се протегна през широкото празно легло до нощната масичка и часовника. Девет часа. Отново дрънчене от кухнята. Звукът на миялната, която плакнеше. Серафина се стараеше присъствието й да бъде чуто. И щом тя беше тук, това означаваше, че Марио — нейният съпруг и градинар на Пандора — вече драскаше с архаичната си мотика някъде из градината. Което изключваше всички възможности да поплува гола в ранната утрин. Марио и Серафина живееха в стария град и идваха на работа всяка сутрин с мотопеда на Марио, който ръмжеше с пълна сила нагоре по хълма. Марио караше това шумно ужасно изобретение със Серафина отзад, яхнала мотопеда настрани и обгърнала здраво кръста му със здравите си кафяви ръце. Беше цяло чудо, че ежедневната врява, която оповестяваше пристигането им, не я бе събудила преди това, но явно приспивателните бяха много силни.

Беше много топло, за да продължава да лежи в това смачкано и разхвърляно легло. Бе останала тук достатъчно дълго. Пандора избута настрана чаршафа, прекоси боса и гола широкото пространство с мраморен под и влезе в банята. Взе си бикините — само две вързани носни кърпи — скочи в тях, върна се в спалнята, излезе на терасата и слезе по стълбите към басейна.

Гмурна се. Беше хладно, но не достатъчно, за да се освежи истински. Поплува малко. Спомни си за гмуркането в езерото на Крой и за излизането с викове на агония, защото студът удряше всяка болезнена пора на тялото; студът бе вцепеняващ, че чак на човек му спираше дъхът. Как е могла да плува в нещо, което виртуално представляваше снежна вода? Как са могли двамата с Арчи и всички останали от групата да се впускат в такова мазохистично удоволствие? Но пък колко весело беше! И след това излизането от водата, и навличането на топлите пуловери върху мокрите тела, и паленето на огън на каменистия бряг на езерото, и приготвянето на най-вкусната пъстърва на света върху опушените въглени. Никога след това пъстървата не й е била толкова вкусна, както на тези пикници.

Тя продължи да плува, напред и назад, нагоре и надолу в дългия басейн. Отново Шотландия. И вече бяха не сънища, а съзнателни спомени. Какво пък? Нека си текат. Остави ги да я водят далеч от езерото, надолу по неравния торфен път край поточето, което се мяташе и се разливаше надолу по хълма, докато накрая се събереше с Крой. Торфена вода, кафява и пенеста като бира, която се разливаше над камъните и се събираше в дълбоки вирове, където в сенките се криеше пъстърва. През вековете този поток беше отрязал за себе си малка долина, чиито брегове, заслонени от северните ветрове, бяха зелени и свежи и сияеха с дивите си цветя. Там растяха напръстници и звездици, сладки зелени орлови папрати и дълги пурпурни магарешки бодли. Едно конкретно петно беше специално. Наричаха го Циркуса и там беше сборището за много пролетни и зимни пикници, когато северните ветрове бяха твърде студени, за да се пали огън край езерото.

Циркусът. Тя не остави спомените й да се задържат дълго там, а бързо ги изгони. Пътеката ставаше все по-стръмна, като лъкатушеше между огромни каменни формации, урви от гранит, по-стари от времето. Последен завой — и долината се разстилаше далеч надолу, огряна от слънцето, осеяна със сенки от облачета и разкриваща цялата си пасторална красота. Река Крой — блестяща нишка, а двата й сводести моста едва се виждаха през дърветата; селото, заради разстоянието смалено до детска играчка, изглеждаше като килимче на детска стая.

Кратка пауза за съзерцаване и отново потегляха. Пътеката се изкачваше. Пред тях изникваше еленовата ограда, а после — високата порта. Вече се виждаше първото дърво. Шотландски борове, а зад тях — зеленината на буковете. След това къщата на Гордън Гилък с простора на госпожа Гилък, на който се развяваше ярко пране, и обезпокоените ловни кучета, които експлодират в какофония от обезумял лай откъм кучешките си колиби.

Почти у дома. Пътеката вече е станала истински път, покрит със сгур, води между ферми, каменни чифлици, плевни и обори. Мирише на добитък и оборски тор. Още една врата — и вече си в стопанството със светлите му къщички, с градините и с каменните огради, отрупани с орлов нокът. Скарата за добитъка. Алеята с рододендроните.

Крой.

Достатъчно. Пандора рязко прекъсна непокорните си спомени и ги върна на мястото им, сякаш бяха свръхнетърпеливи деца. Нямаше желание да продължава. Достатъчно самоопрощение. Достатъчно от Шотландия. Тя преплува последната дължина, изкачи плитките стълби и излезе от басейна. Камъните под босите й крака вече пареха. Капейки, прекоси пътеката до къщата. В банята си изми косата и облече нова рокля — широка и без ръкави, най-свежата дреха, която имаше. После отиде в кухнята.

— Серафина.

Серафина се завъртя от мивката, където чистеше кофа с миди. Беше дребна, дундеста кафява жена със здрави голи крака, напъхани в еспадрили, и с тъмна коса, стегната в кок на тила й. Винаги бе облечена в черно, защото винаги беше в траур. Малко след като сваляше траура заради някой дядо, баба или далечен роднина, то в отвъдното преминаваше друг неин роднина и тя отново го надяваше. Всичките черни рокли изглеждаха абсолютно по един и същ начин, но за да уравновесят тяхната мрачност, престилките й неминуемо бяха с ярки цветове и разнообразни фигури.

Серафина вървеше с Каса Роса. Преди беше работила петнайсет години за английската двойка, която бе построила вилата. Когато преди две години поради семейни проблеми и нестабилно здраве те окончателно се върнаха в Англия, Пандора, търсейки си място за живеене, купи имота от тях. Тогава тя откри, че е наследила Серафина и Марио. В началото Серафина не беше сигурна дали иска да работи за Пандора, а Пандора се двоумеше за Серафина. Тя не беше особено привлекателна и много често изглеждаше доста кисела. Но решиха да опитат един месец заедно, месецът бе продължен до три месеца и след това — до година. И така уговорката доста удобно се намести сама, без всъщност да се споменава повече нито дума.

— Сеньора. Буенос диас. Вие сте будна.

След петнайсет години с предишните й работодатели Серафина говореше нелош английски. Пандора беше благодарна за този малък късмет. Френският й беше отличен, но испанският — затворена книга. Хората казваха, че бил лесен, защото била учила латински в училище, но обучението на Пандора не включваше латински и тя нямаше намерение да започва сега.

— Има ли закуска?

— На масата е. Ще донеса кафето.

Масата беше сервирана на терасата към алеята. Тук беше сенчесто и бризът откъм морето действаше разхладително. Докато прекосяваше всекидневната, Пандора забеляза една книга на масичката за кафе. Беше голям и дебел том, който й бе подарил Арчи за рождения й ден. „Уейнрайт в Шотландия“. Тя знаеше защо й я бе изпратил. Арчи изобщо не се отказа от опитите си по неговия обикновен и прозрачен начин да я примами да се върне у дома. Затова тя все още дори не беше отворила книгата. Но сега спря, тъй като вниманието й беше привлечено. „Уейнрайт в Шотландия“. Отново Шотландия. Този ден да не би да беше изпит по носталгия? Тя се усмихна на себе си, на това размекване, което изведнъж я бе споходило. Защо пък не? Наведе се, взе книгата и я занесе на терасата. Докато белеше портокал, я отвори.

Наистина книгата бе подходяща да се прелиства, докато човек си пие кафето. Картини, красиви карти и лесен текст. От всяка страница надничаха цветни снимки. Сребърните пясъци на Морар. Бен Ворлих. Водопадите на Дохарт. Старите имена звучаха приятно, като биене на барабани.

Тя започна да яде портокала. Сокът капеше върху страниците и тя внимателно ги избърса, оставяйки петна. Серафина й донесе кафето, но тя дори не я погледна, толкова беше погълната.

* * *

Тук след дълго и спокойно пътуване реката изведнъж избухва яростно, като се спуска в буен разпенен водопад по дължината на широк и каменист канал в забележителен парад от падащи води. Потокът на бързеите се прекъсва от гористи острови, един от които е бил място за погребения на рода Макнеб, а беседка от величествени дървета подчертава невероятно красивата картина…

Тя си наля кафе, обърна страницата и зачете.

Чете „Уейнрайт в Шотландия“ през целия ден. Взе я със себе си, когато отиде да седне край басейна, както и по-късно, след обяда — в леглото. В пет часа вече я бе прочела от край до край. Накрая я затвори и я остави да падне на пода.

Сега беше по-хладно, но като никога жегата ни най-малко не я притесни. Тя стана от леглото и отиде отново да поплува, после облече бели памучни панталони и блуза в бяло и синьо. Оправи си косата и очите и си сложи обеци и златна гривна. Обу бели сандали. Пръсна си парфюм. Бутилката й беше почти свършила. Трябваше да си купи още. Изпита удоволствие при мисълта за тази малка луксозна покупка.

Каза довиждане на Серафина, излезе от главния вход и тръгна към гаража, където беше паркирана колата й. Качи се и подкара надолу по лъкатушещия хълм чак до широкия път за пристанището. Паркира на двора пред пощенската служба и влезе вътре, за да си вземе пощата. Сложи я в кошницата с кожени дръжки и тръгна бавно по все още изпълнените с хора улици, като спираше пред витрините — да огледа някоя рокля, да оцени някой прекрасен дантелен шал. В парфюмерийния магазин си купи флакон „Пойзън“, после продължи към морето. Най-накрая стигна до широкия булевард с палми покрай плажа. Краят на деня изглеждаше пълен както винаги, пясъците бяха препълнени, а и хората все още плуваха. По-навътре сърфистите улавяха вечерния бриз и се спускаха като криле на птици по водата.

Тя влезе в малко кафене, където имаше няколко празни маси на тротоара, и си поръча кафе и коняк. След това се облегна на неудобния железен стол, вдигна слънчевите си очила на главата и извади писмата от кошницата. Едно от Париж. Едно от адвоката в Ню Йорк. Картичка от Венеция. Тя я обърна. Емили Ричър все още бе в Киприани. Голям, твърд, бял плик, адресиран до Крой и повторно адресиран с почерка на Арчи. Тя го отвори и прочете — първо не вярвайки, а после развеселена до известна степен — поканата на Верена Стейнтън.

У дома

За Кати

Невероятно. Сякаш получаваше покана от друга ера, от друг свят. И то свят, който по някакво странно съвпадение, без значение дали й харесваше или не, тя беше населявала през целия ден. Пандора изпита съмнение. Дали това не беше някакъв вид поличба? Трябваше ли да бъде предпазлива? И на първо място, ако това бе поличба, тя вярва ли в поличби?

У дома за Кати. Тя си спомни за други покани — сухарите, както двамата с Арчи ги наричаха. Слагаха ги опрени на полицата над камината в библиотеката в Крой. Покани за градински партита, за срещи по крикет, за танци. Танци в изобилие. Една седмица през септември човек почти не спи, оцелявайки по някакъв начин с открадната дрямка на задната седалка на колата или клюмайки на слънце, докато другите играят тенис. Тя си спомни гардероба, пълен с бални рокли, и как тя самата постоянно се оплакваше на майка си, че няма какво да облече. Всеки бе виждал бледосиния сатен, защото го беше носила на Северните срещи, но някакъв мъж беше разлял на цялата предница шампанско и петното не можа да се изчисти. А розовата? Подгъвът беше скъсан и една от презрамките се беше отпуснала. При което майка й — най-глезещата я и търпелива жена на света, — вместо да предложи на Пандора да намери игла и конец и да зашие розовата рокля, би качила дъщеря си на колата и би я закарала в Релкърк или Единбург, където да изстрада капризните прищевки на Пандора, трамбовайки от магазин на магазин, докато в крайна сметка не бъдеше създадена най-красивата и неминуемо най-скъпа рокля на земята.

Колко глезена беше Пандора, колко обожавана, колко ценена. А в замяна…

Тя остави поканата и погледна към небето. Сервитьорът дойде с поръчката й върху табличка. Тя му благодари и плати. Докато отпиваше горещото горчиво черно кафе, Пандора наблюдаваше сърфистите и бавния безцелен поток от минувачи. Вечерното слънце се плъзгаше надолу по небето и морето стана като разтопено злато.

Тя изобщо не беше се връщала. Беше нейно собствено решение. На никой друг. Не я преследваха, но и не прекъсваха връзката. Писмата винаги бяха изпълнени с любов. След като родителите й починаха, тя реши, че ще спрат, но тогава Арчи пое щафетата. Подробни описания на ловни излети, новини за децата му, дребни селски клюки. Винаги свършваха по един и същ начин: „Липсваш ни. Защо не дойдеш да постоиш няколко дни? Много отдавна не сме те виждали“.

От яхтклуба излизаше една яхта, движейки се бавно, докато плажът се освободи и тя се подготви за плаване. Пандора случайно гледаше натам. Гледаше, но не я виждаше, защото виждаше само образи от Крой. Мислите й отново отлетяха напред, но този път тя не ги спря, а ги остави. До къщата. Нагоре по стълбите до предната врата. Вратата стоеше отворена. Нищо не можеше да я спре. Тя можеше да влезе…

Остави чашата за кафе с известно усилие. Какво ставаше? Миналото винаги е било златно, защото човек си спомня само хубавите моменти. Но какво става с тъмната страна на паметта? По-добре случките да си останат там, където бяха, затворени, като тъжни спомени, натъпкани в сандък, а капакът — затворен, ключът — врътнат. Освен това миналото бяха хората, не местата. Места без хора бяха като железопътни гари, през които не минават влакове. Аз съм на трийсет и девет. Носталгията изцежда цялата енергия от настоящето, а аз съм твърде стара за носталгия.

Тя се протегна за брендито си. На масата падна нечия сянка. Изненадана, тя погледна мъжа в лицето. Той направи малък поклон.

— Пандора.

— О, Карлос! Какво правиш, следиш ли ме?

— Ходих до Каса Роса, но не намерих никого там. Нали виждаш, ако ти не дойдеш, аз идвам.

— Съжалявам.

— Затова опитах на пристанището. Помислих си, че може да те намеря някъде тук.

— Пазарувах.

— Може ли да седна?

— Разбира се.

Карлос придърпа един стол и седна. Беше висок, изключително привлекателен мъж в средата на четирийсетте, с тъмна коса и кафяви очи. Изглеждаше като французин, а всъщност бе испанец. Дори в тази знойна вечер бе официално облечен. Говореше безупречен английски.

Пандора се усмихна:

— Нека ти поръчам едно бренди.

Петнадесета глава

Сряда, 24-ти

Вирджиния Еърд си проправяше път през двукрилата летяща врата на „Хародс“ и излезе на улицата. Жегата и боричкането в магазина й бяха подействали потискащо. Навън не беше по-добре. Денят беше влажен, а въздухът — натежал от петролни изпарения и клаустрофобия от прииждащите човешки вълни. „Бромптън Роуд“ бе задръстен от коли, а тротоарите — от бавно движещата се река от хора. Тя бе забравила, че градските улици могат да побират толкова много хора. Някои сигурно бяха лондончани, както човек би предположил, заети с ежедневните си задачи, но общото впечатление беше за някаква глобална имиграция от всички точки на планетата. Туристи и посетители. Повече посетители, отколкото човек би повярвал, че е възможно. Наблизо минаха високи руси студенти с раници. Цели семейства италианци или може би испанци; две индийки с блестящи сарита. И, разбира се, американци. Любимите ми сънародници, с ирония си помисли Вирджиния. Те моментално се познаваха по дрехите и изобилието от фотографско оборудване, което висеше около вратовете им. Един едър мъж дори носеше каубойската си шапка.

Беше четири и половина следобед. Тя беше пазарувала през целия ден и беше страшно натоварена, а и краката я боляха. Но още не беше решила какво да прави.

Имаше два варианта.

Единият беше да се върне веднага, с какъвто транспорт намери, в Кеджуит Мюс, където беше отседнала при приятелката си Фелисити Кроу. Имаше ключ за външната врата, така че дори къщата да бе празна — ако Фелисити бе отишла на пазар или пък бе извела дакела си, — можеше да влезе, да си свали обувките, да си направи чаша чай и да се отпусне изтощена на леглото си. Тази идея беше изключително съблазнителна.

Или пък можеше да отиде до „Овингтън стрийт“, рискувайки да не намери Алекса. Именно това трябваше да направи. Не че Алекса й тежеше на съвестта, но не можеше и да става дума да се върне в Шотландия, без да се бе свързала със заварената си дъщеря. Тя вече бе опитала само да й се обади по телефона предната вечер, но никой не вдигна и тя в крайна сметка реши, че най-сетне Алекса е отишла някъде на купон. Беше опитала отново тази сутрин, а така също и на обед, и от фризьора, докато завираше от горещината на сешоара. Все още нямаше отговор. Дали Алекса не беше извън Лондон?

В този момент дребен японец, загледан в обратната посока, се блъсна в нея и бутна един от пакетите й на земята. Той многократно се извини по възпитания си японски начин, вдигна пакета, изтупа го от праха, върна й го, поклони се, усмихна се, повдигна шапката си и си замина по пътя. Достатъчно. В този момент едно такси се освободи и Вирджиния веднага се възползва от шанса да го наеме, преди някой да я изпревари.

— Накъде, мила?

Тя вече беше решила:

— „Овингтън стрийт“.

Ако Алекса не си беше у дома, можеше да задържи таксито и да отиде у Фелисити. Взела вече това решение, тя се почувства по-добре. Отвори прозореца, облегна се назад и дори си помисли да събуе обувките си.

Пътуването бе кратко. Когато таксито зави по „Овингтън стрийт“, Вирджиния се наведе напред, за да може да гледа за колата на Алекса. Ако беше тук, тогава най-вероятно Алекса щеше да си е у дома. И тя го видя — белият миниван с червена черта беше паркиран до тротоара пред синята входна врата. Облекчение. Тя упъти шофьора на таксито и той спря на средата на улицата.

— Бихте ли изчакали за момент? Искам само да съм сигурна, че има някой вътре.

— Окей, мила.

Тя събра напазаруваното си и се измъкна, изкачи стълбите и натисна звънеца. Чу Лари да лае и гласа на Алекса, която му казваше да мълчи. Остави пакетите си на стъпалото пред вратата, отвори чантата си и се върна да плати на таксито.

* * *

Алекса беше в кухнята си, като храбро се справяше с остатъците от работния й ден, които беше върнала накуп от Кисуик в багажника на вана. Тенджери, пластмасови кутии, дървени купи за салата, ножове, тел за разбиване на яйца и картонена кутия за вино, пълна с мръсни чаши. Когато изчистеше, изсушеше и поставеше на място всичко, тя възнамеряваше да съблече измачканите си дрехи, да си вземе душ и да си облече чисти дрехи. След това щеше да си направи чаша черен китайски чай с резенче лимон… След това щеше да изведе Лари на малка разходка, а после да помисли за вечерята. На връщане от Кисуик беше спряла при един рибар и бе купила любимата на Ноел дъгова пъстърва. Печена на скара, с бадеми. И може би…

Тя чу по улицата бавно да минава такси. Застанала до мивката, видимостта беше ограничена. Таксито спря. Женски глас. По тротоара изтропаха високи токчета. Алекса се заслуша, докато плакнеше една чаша за вино на чешмата. Тогава звънецът звънна.

Лари мразеше звънеца и се разлая. А Алекса, толкова заета и претрупана с работа, възнегодува срещу прекъсването и също не бе ентусиазирана. Кой, по дяволите, би могъл да бъде?

— О, бъди мирен, глупаво същество!

Тя остави чашата, развърза си престилката и се качи да види. Дано да не е някой важен. Тя отвори вратата пред купчина от скъпи пакети. Таксито направи обратен завой и си замина. И…

Тя зяпна. Мащехата й. Облечена като за Лондон, но все пак моментално разпознаваема. Вирджиния носеше черна рокля, алено сако и отворени обувки, а косата й, току-що излязла изпод ръцете на някой изключителен експерт, бе оформена в нов стил — издърпана назад и вързана с голяма черна велурена панделка.

Мащехата й. Изглеждаща фантастично, но без предупреждение и напълно неочаквана. При мисълта за последиците от това Алекса забрави всичко, освен едно.

Ноел.

— Вирджиния!

— Не умирай от шока. Задържах таксито, защото си помислих, че може би те няма. — Тя целуна Алекса. — Пазарувах — обясни, без да има нужда от това, и се наведе, за да събере пакетите.

Макар да й костваше известно усилие, Алекса й помогна.

— Но аз дори не знаех, че си в Лондон.

— Само за ден-два. — Те стовариха всичко върху масата в хола. — И не питай защо не съм ти звъннала, тъй като ти звънях нонстоп. Помислих си, че си заминала.

— Не. — Алекса затвори вратата. — Ние… Снощи излязох за вечеря, така че… а днес бях по работа целия ден. Тъкмо миех съдовете. Затова изглеждам толкова мръсна…

— Изглеждаш страхотно. — Вирджиния я огледа. — Отслабнала ли си?

— Не зная. Никога не се меря.

— Каква работа имаше днес?

— О, обяд за деветдесетия рожден ден на един възрастен мъж. В Кисуик. Прекрасна къща, точно над реката. Двайсет гости и всички роднини. Двама праправнуци.

— Какво ги гощава?

— Студена сьомга и шампанско. Той искаше това. И торта за рожденика. Но защо не ми каза, че ще идваш…?

— О, не зная. Всичко стана така изведнъж. Просто чувствах, че трябва да замина за ден-два. Пазарувах цял ден.

— Така изглежда. Косата ти ми харесва. Сигурно си изтощена. Влизай и сядай…

— Това е всичко, което желая… — Като съблече сакото си, Вирджиния влезе през отворената врата, метна настрани сакото си, потърси най-широкия фотьойл, сгромоляса се в него, събу си обувките и вдигна краката си на една табуретка. — Небеса!

Алекса стоеше права и я гледаше. Колко ли дълго смята да остане? Защо…?

— Защо не останеш тук? — Слава на бога, тя нямаше да го направи, но това беше очевидният въпрос, който трябваше да зададе.

— Можех да се самопоканя, разбира се, но обещах на Фелисити Кроу, че следващия път, когато дойда в Лондон, ще остана при нея. Знаеш, приятелка ми е от детство. Тя щеше да ми е шаферка, ако имах шаферки. Пък и никога не можем да се видим достатъчно дълго, а когато можем, говорим и се кикотим нонстоп.

Значи това е добре.

— Тя къде живее?

— В хубава малка къщичка в Кеджуит Мюс. Но трябва да кажа, че не е толкова приятна, колкото тази.

— Би ли… би ли искала чаша чай?

— Не, не се безпокой. Достатъчно е една студена напитка.

— Имам кола в хладилника.

— Идеално.

— Аз… аз ей сега ще я донеса.

И тя слезе долу в кухнята. Отвори хладилника и взе колата. Вирджиния беше тук и беше необходимо да бъде спокойна и естествена. Това не бе силната й страна. Долу нямаше кой знае какви следи от присъствието на Ноел в къщата. Якето „Барбър“ и шапката му висяха в долната тоалетна. А в гостната имаше един брой на „Файненшъл Таймс“. И това бе всичко. Но горе беше различно. Личните му вещи бяха навсякъде, а леглото й бе разтегнато за двама. Бе невъзможно да се опита да скрие всичко. Ако Вирджиния се качеше горе…

Алекса бе съкрушена от нерешителност. От една страна, може би това беше най-добрият начин да им съобщи. Тя не беше планирала нищо, но просто се беше случило. Вирджиния беше тук; освен това тя беше млада и дори не беше част от семейството, ако трябваше да бъдем точни. Тя би трябвало да разбере и дори може би да одобри. В края на краищата бе имала връзки с мъже, преди да се омъжи за татко. Тя би могла да бъде адвокат на Алекса, защото бе най-подходящият човек, който внимателно можеше да съобщи новината, че срамежливата и безлична Алекса не само че най-сетне сама си е намерила мъж, но и го е приела и в сърцето си, и в къщата си и открито живее с него.

От друга страна, тогава Алекса трябваше да дели Ноел с роднините си. Да говори за него и да позволи всички те да се срещат с него. Тя си представи как баща й, когато идва в Лондон, се обажда с думите: „Ще ви заведа двамата в «Кларидж» на вечеря“. Само при мисълта за това краката й се подкосиха, но в крайна сметка знаеше, че може да се справи с подобна ситуация. Въпросът без отговор беше как би реагирал Ноел. Дали нямаше да се почувства по някакъв начин притиснат? Което би било катастрофално, защото след три месеца съвместен живот и опознаване на всички капризи и особености на характера на другия Алекса знаеше, че това бе единственото нещо в живота, което Ноел не можеше да понася.

Без да знае какво да прави, напълно объркана, положи голямо усилие, за да бъде разумна. Нищо не можеш да направиш, каза си тя с гласа на Еди. Трябва да приемаш нещата такива, каквито се случват. От това се почувства малко по-силна. Тя затвори вратата на хладилника, намери чаша и се върна горе.

— Съжалявам, че се забавих толкова. — Вирджиния пушеше. — Мислех, че си ги оставила.

— Бях, но започнах отново. Не казвай на баща си.

Алекса отвори колата, сипа я в чашата и я подаде на Вирджиния.

— О, чудесно. Великолепно. Мислех, че ще умра от жажда. Защо във всички магазини е толкова горещо? Защо има толкова много хора навсякъде?

Алекса се сви в края на дивана.

— Посетители. Отне ми часове да се върна от Кисуик. А ти не си обула подходящи обувки за шопинг. Трябваше да си с маратонки.

— Зная. Това е лудост, нали? Да се издокараш, за да дойдеш в Лондон! Навик, предполагам.

— Какво си накупува?

— Дрехи. Най-вече нещо за партито на семейство Стейнтън. Виждам, че си получила поканата си.

— Още не съм отговорила.

— Ще дойдеш, разбира се.

— Аз… не зная… доста съм заета по това време.

— Но, разбира се, че трябва да дойдеш. Разчитаме на теб…

Алекса отклони разговора:

— Каква рокля си взе?

— Прелестна е. Вид муселин, бял, на воали, с черни точки навсякъде. С тънки презрамки. Ще трябва да се опитам да направя малко повече тен.

— Къде я намери?

— „Карълайн Чарлз“. Ще ти я покажа, преди да си тръгна. Но, Алекса, направи всичко възможно, за да дойдеш. Септември е. Всички ще бъдат там и ще бъде много хубаво.

— Ще видя. Как е татко?

— Добре. — Вирджиния се обърна, за да загаси цигарата си в пепелника.

Алекса очакваше, че тя няма да се ограничи с този сух отговор, но Вирджиния не каза нищо повече.

— А Хенри?

— Той също е супер.

— И двамата ли са у дома?

— Не. Едмънд тази седмица е в апартамента в Единбург, а Хенри си взе спалното чувалче и отиде в Пенибърн при Вай. Заведох го в Девън за лятната ваканция. Прекарахме три седмици и беше наистина много хубаво. Заведох го да язди за първи път в живота и той хареса всички животни във фермата. Ходи и за риба с баща ми. — Отново настъпи пауза, не напълно приятна или може би така й се стори на Алекса. После Вирджиния продължи: — Всъщност исках да го заведа в Щатите. Изведнъж ме бе обзел копнеж по Лийспорт и Лонг Айланд. Но за съжаление дядо и баба бяха заминали на дълъг круиз, та нямаше смисъл да ходим там.

— Да, разбира се. — Чу се как една кола запали и ускори надолу по улицата. — Е, какви са новините от вкъщи?

— О, нищо особено. Обичайното. Имахме църковна разпродажба през юли, за да се опитаме да съберем пари за електричеството. Имаше повече работа, отколкото можеш да си представиш, и накрая събрахме около четиристотин паунда. Мислех, че не си е струвало усилието, но Арчи и пасторът изглеждаха доста доволни. Хенри спечели бутилка вино от ревен от томболата. Ще го подари на Вай за рождения й ден.

— Щастливката Вай. Как е тя? А Еди?

— О, Еди. Има истински проблем. Не си ли чула?

Това прозвуча пагубно.

— Какво да съм чула?

— Тя взе онази ужасна братовчедка да живее при нея. Пристигна миналата седмица и Еди вече се е побъркала.

Представата Еди да изглежда като побъркана беше достатъчна, за да изпълни сърцето на Алекса със студ.

— Каква ужасна братовчедка?

Вирджиния й разказа доста подробно сагата на Лоти Карстеърс. Алекса беше ужасена.

— Аз помня семейство Карстеърс. Те бяха много възрастни и живееха в малък имот на хълма откъм Тулочард. И понякога в неделя идваха в Страткрой, за да вечерят с Еди.

— Точно така.

— Те караха малка раздрънкана кола. Двамата дребни възрастни седнали отпред, а голямата непохватна дъщеря — отзад.

— Е, двамата дребни стари хора починаха, а голямата непохватна дъщеря е обезумяла. Меко казано.

Алекса беше възмутена:

— Но защо Еди трябва да се грижи за нея? Тя си има достатъчно задължения и без подобна отговорност.

— Точно това й казвахме всички ние, но тя не ни чува. Казва, че нямало къде другаде да отиде бедната душа. Както и да е, миналата седмица пристигна с една линейка и оттогава е с Еди.

— Но не завинаги, нали? Тя сигурно ще се прибере в собствената си къща?

— Да се надяваме, че да.

— Виждала ли си я?

— Дали съм я виждала? Тя се скита из селото и говори с всички. И не само из селото. Онзи ден заведох кучетата на язовирната стена и както си седях на брега, ненадейно изпитах някакво странно усещане и се обърнах. Лоти беше там и ме дебнеше.

— Колко призрачно.

— Точно „призрачно“ е думата. Еди не може да я наблюдава постоянно. И това не е най-лошото. Тя излиза и през нощта и се скита наоколо. Предполагам, че е безобидна, но мисълта, че наднича през прозорците, е достатъчна, за да всее страх от бога у всекиго.

— Как изглежда?

— Не изглежда луда. Само малко странна. С много бледа кожа и очи като копчета на ботуши. И винаги се усмихва, което я прави по-призрачна от всякога. Подкупваща. Мисля, че това е думата. Едмънд и Арчи Балмерино казват, че винаги си е била такава. Тя е работила една година в Крой като домашна помощница. Мисля, че лейди Балмерино не е могла да намери никого другиго. Вай казва, че това е било в годината, когато Арчи и Изабел са се оженили. Арчи се кълне, че всеки път, когато отворел вратата, Лоти вече дебнела зад нея. И че тогава изпочупила толкова много китайски порцелан, че лейди Балмерино я изгонила. Така че, като се вземе всичко това предвид, има проблем, както можеш да се сетиш.

Телефонът иззвъня.

— Ох, по дяволите! — Погълната от драмата в Страткрой, Алекса възнегодува срещу прекъсването. Тя се изправи неохотно и отиде до бюрото си, за да вдигне телефона.

— Ало?

— Алекса Еърд?

— На телефона.

— Вие сигурно не ме помните — Мойра Брадфорд, — но аз бях гост на вечерното парти на семейство Томсън миналата седмица и се чудех…

Бизнес. Алекса седна, протегна се за тефтера, за химикалката и за дневника за заявки.

— … не преди октомври, но си мислех, че е по-добре да определим нещата още сега…

Четири ястия, за дванайсет души. Може би, госпожа Брадфорд деликатно предложи, Алекса би могла да й даде някаква идея за цената?

Алекса слушаше, отговаряше на въпроси и си водеше записки. По едно време усети, че Вирджиния е станала и се насочва към вратата. Тя погледна. Вирджиния започна да й обяснява нещо със знаци и каза безмълвно:

— Отивам само до тоалетната…

И преди Алекса да успее да й каже да ползва тоалетната долу и да не се качва горе, тя вече бе излязла от стаята.

— … разбира се, съпругът ми ще определи виното…

— Моля?

— Казах, че съпругът ми ще определи виното.

— … о, да, разбира се… вижте, може ли да ви върна обаждането?

— Но не можем ли да решим всичко сега? Аз бих предпочела да го направя по този начин. А сервирането е друга тема. Имате ли колега, или сервирате сама?

Вирджиния се беше качила горе. Тя щеше да види всичко, да си направи очевидните заключения, да отгатне истината. По странен начин Алекса усети нещо като примирено облекчение. Нямаше много смисъл да чувства каквото и да било друго, защото бе твърде късно да направи каквото и да било.

Тя си пое дълбоко въздух. Каза с възможно най-компетентен глас:

— Не. Нямам колега. Но няма за какво да се притеснявате, защото мога да се справя сама.

* * *

Вирджиния изкачи стълбите, като си мислеше, както винаги, че това е една от най-красивите малки лондонски къщи. Толкова свежа с тапетите и светещата бяла боя. И толкова удобна, с дебели килими и екстравагантни пищни пердета. На площадката и двете врати — на спалнята и на банята — стояха отворени. Тя влезе в банята и видя, че Алекса има нова завеса, сатинирана с щампи с листа и птици. Докато им се възхищаваше, се огледа за други подобни признаци.

Не откри такива, но други, неочаквани предмети привлякоха погледа й и асоциациите изместиха всички други мисли от главата й. Две четки за зъби в чашата. Принадлежности за бръснене на стъклената етажерка: дървена паница за сапун, четка за бръснене, бутилка афтършейв „Антеус“ на „Шанел“ — същият, който използваше и Едмънд. От страната на банята имаше голяма турска гъба и висяща на въженце топка сапун на крана. На закачалки зад вратата висяха два хавлиени халата. Единият голям, на сини и бели райета, а другият — по-малък и бял.

Вирджиния напълно бе забравила защо се бе качила горе. Тя излезе от банята и се върна на площадката. Долу беше тихо. Телефонният разговор явно беше приключил и гласът на Алекса не се чуваше. Тя погледна към вратата на спалнята, протегна ръка, отвори я и влезе вътре. Видя леглото, отрупано с възглавници за двама. Нощницата на Алекса — прилежно сгъната от едната страна, мъжка небесносиня пижама — от другата. На нощната масичка тиктакаше сгъваем будилник от свинска кожа, който не беше на Алекса. Вирджиния огледа стаята. На тоалетната масичка имаше сребърни четки, на огледалото висяха копринени вратовръзки. На пода бяха наредени мъжки обувки. Едната врата на гардероба, може би развалена, висеше отворена. Тя видя цяла редица костюми на закачалки, а върху скрина — купчина безукорно изгладени ризи.

Чу стъпки по стълбите и се обърна. Алекса стоеше там, в измачканите си памучни дрехи и изглеждаше по-скоро както винаги. Но все пак имаше нещо различно. „Отслабнала ли си?“, бе я попитала Вирджиния, но сега вече знаеше, че причина за онова неопределимо излъчване на Алекса, което тя забеляза в момента, когато я видя, бе не диетата.

Очите им се срещнаха и Алекса издържа на погледа. Тя не погледна настрани. Нямаше вина в тях, нито срам и Вирджиния беше доволна заради нея. Алекса беше на двайсет и една. Беше минало достатъчно дълго време, но сега, изглежда, най-после бе пораснала.

Тя си спомни Алекса като дете, когато се запознаха — толкова срамежлива, толкова несигурна, толкова желаеща да се хареса. Току-що омъжена, Вирджиния бе проявила възможно най-голяма нежност към нея, подбирайки думите си, винаги болезнено осъзнавайки капаните на необмислените думи или жестове.

Сега беше същото.

Накрая Алекса проговори първа:

— Щях да ти кажа да ползваш тоалетната в мазето.

— Съжалявам. Не исках да любопитствам.

— Не беше необходимо. Очевидно е.

— Имаш ли нещо против, че вече знам.

— Не. Така и така щеше да разбереш все някога.

— Искаш ли да поговорим за това?

— Ако ти искаш.

Вирджиния излезе от спалнята, като затвори вратата. Алекса каза:

— Хайде да се върнем долу и там ще ти разкажа.

— Още не съм ходила до тоалетна.

И изведнъж двете се засмяха.

* * *

— Казва се Ноел Кийлинг. Срещнах го на улицата. Беше дошъл на вечеря при някакви хора — Пенингтън, които живеят две врати по-надолу, но беше сбъркал датата и поради това бе свободен.

— Тогава за пръв път ли се виждахте?

— О, не, бяхме се срещали и преди това, но не беше много запомнящо се. На някакъв коктейл, където аз приготвях обяд за директорите на фирмата, където работи.

— С какво се занимава?

— С реклама. „Уенборн и Уейнбърг“.

— На колко години е?

— Трийсет и четири. — Лицето на Алекса стана замечтано — характерната картинка на момиче, което може да говори само за мъжа, когото обича. — Той е… о, не мога да го опиша. Никога не съм била особено добра при описанието на хора.

Настъпи пауза. Вирджиния чакаше. И после, опитвайки се да върне Алекса там, където беше спряла, каза:

— Е, значи той е сбъркал датата и е дошъл на вечеря на „Овингтън стрийт“ по-рано.

— О, Вирджиния, казах ти. Той беше уморен.

— Извинявай. Продължавай.

— На другия ден беше вечерята със семейство Пенингтън, така че той се отби за момент преди това и ми донесе голям букет рози. Нещо като благодарност. И след това, след няколко вечери, излязохме на вечеря. И… е нещо като увеличаваща се снежна топка оттогава.

Вирджиния се зачуди дали „увеличаваща се снежна топка“ бе подходящ израз предвид на обстоятелствата, но каза:

— Разбирам.

— И след това през уикенда излязохме извън града за един ден. Беше много топло и безоблачно и взехме Лари. Разхождахме се с километри из Даунс[1] и вечеряхме по пътя, когато се връщахме в Лондон. И тогава отидохме в неговия апартамент на кафе. И тогава… е… бе станало ужасно късно… и…

— Ти прекара нощта с него.

— Да.

Вирджиния се протегна за още една цигара и я запали. Докато щракаше със запалката, каза:

— И на следващата сутрин не съжаляваше ли?

— Не. Абсолютно не.

— Това… за първи път ли беше? За теб?

— Да. Но ти не трябва да питаш такива неща, нали?

— О, скъпа, та аз те познавам толкова добре.

— В началото заради това всичко бе малко неудобно. Защото не можех просто да го оставя да разбере. Не можех да се преструвам. Все едно да се правиш, че можеш да плуваш ужасно добре, и след това да скочиш в дълбокото и да се удавиш. Аз не исках да се давя. Затова му казах. Бях сигурна, че ще си помисли, че съм ужасно вдетинена и превзета. Но знаеш ли той какво каза? Че това било като да получи наистина прекрасен и неочакван подарък. И на следващата сутрин ме събуди, отваряйки бутилка шампанско с ужасен гръм и хвърчащ корк. И ние седнахме в леглото, и пихме заедно. И след това…

Тя спря, явно останала едновременно без дъх и без думи.

— Още увеличаваща се снежна топка…?

— Е, знаеш как е. Бяхме винаги заедно, имам предвид, когато не бяхме на работа. И след известно време изглеждаше нелепо вечерта да тръгваме с колите в различни посоки или да трябва да искаме назаем четката за зъби на другия. Затова си поговорихме по въпроса. Той има много приятен апартамент в Пембрук Гардънс и аз с удоволствие бих отишла там, но не мога да оставя тази къща празна, след като е пълна с толкова прекрасните вещи на баба Черитън. И затова нямам особено желание да я напускам. Беше нещо като дилема, но тогава Ноел срещна тези приятели, които току-що се бяха оженили и търсеха да наемат апартамент, докато си купят нещо свое. Затова той ги пусна в неговия апартамент и се премести при мен.

— От колко време е тук?

— От около два месеца.

— И ти не си казала на никого?

— Не че ме е било срам или за да пазя тайна. Просто защото всичко беше толкова невероятно прекрасно, че исках да го запазя само за нас. Някак си това беше част от магията.

— Той има ли семейство?

— И двамата му родители са починали, но има две сестри. Едната е омъжена и живее някъде в Глостършър. Другата е в Лондон.

— Виждала ли си я?

— Не, и не държа. Доста по-възрастна е от Ноел и звучи доста заплашително. Тя е главен редактор на „Венера“ и е ужасно влиятелна.

— Е, искаш ли да кажа, като се прибера у дома?

— Както решиш.

Вирджиния се замисли.

— Със сигурност ще е по-добре да кажа на Едмънд, преди да чуе за това от някого другиго. Той често идва в Лондон, а ти знаеш как говорят хората. Особено мъжете.

— Така казва и Ноел. Имаш ли нещо против да кажеш на татко? И на Вай? Много трудно ли ще ти е да им кажеш?

— Изобщо няма да е трудно. Вай е изумителна. Тя се справя с всичко без усилие. А що се отнася до баща ти, в момента не ме е много грижа какво точно трябва да му кажа.

Алекса се намръщи:

— Какво имаш предвид?

Вирджиния сви рамене. Беше се намръщила. Когато се мръщеше, всички дребни бръчки на лицето й се подчертаваха и тя вече не изглеждаше толкова млада.

— Предполагам, че ти също трябва да знаеш. В момента не сме в най-добрите си възможни отношения. Скарани сме, не с груби думи, но с известна безкомпромисна любезност.

— Но…

Ноел беше забравен и Алекса я налегна мрачно предчувствие. Никога не беше чувала Вирджиния да говори за Тат с тази студена нотка в гласа, не можеше да си спомни някога да са се карали. Вирджиния го обожаваше, приемаше всички негови планове, съгласяваше се с всичко, което той предложеше. Между тях никога не беше имало нищо друго, освен влюбена хармония, всякакви признаци на физическа привързаност и винаги — дори и зад затворените врати — много смях и разговори, когато са заедно. Като че ли никога не изчерпваха темите, за които да си говорят, и стабилността на брака им беше една от причините, поради които Алекса се връщаше в Балнайд винаги когато можеше да си вземе почивка. Тя обичаше да е с тях. Самата мисъл за караницата им, за това да не си говорят, да не се обичат беше непоносима. Може би никога повече нямаше да се обичат. Може би щяха да се разведат…

— Не мога да го понеса. Какво се случи?

Вирджиния, като видя колко нещастна е Алекса, се почувства виновна и разбра, че е казала твърде много. Просто докато говореха за Ноел, бе забравила, че Алекса й е доведена дъщеря, и си беше позволила да говори без заобикалки и хладно за проблемите си, сякаш споделяше със стара и близка приятелка. Връстничка. Но Алекса не й беше връстничка.

Тя каза бързо:

— Не гледай толкова ужасяващо. Не е чак толкова лошо. Просто Едмънд настоява да изпрати Хенри в пансион, а аз не искам той да заминава. Той е едва на осем и мисля, че е много малък. Едмънд винаги е знаел как се чувствам, но се е договорил за всичко, без да се консултира с мен, и аз бях много наранена от това. Стигна се дотам, че дори не можем да говорим за това. Темата никога не се повдига. И двамата стъпваме на пръсти и това е. Затова и заведох Хенри в Девън. Той знае, че трябва да замине на училище с пансион и че сме сърдити. Заради него. Опитвам се да го развеселявам и да правим заедно разни неща като винаги. И не бих си и помислила да му кажа и дума срещу Едмънд. Знаеш как обожава баща си. Но не е лесно.

— О, горкичкият малък Хенри.

— Да. Помислих си, че ден-два при Вай ще оправят малко нещата за самия него. Знаеш колко са близки. Затова измислих оправданието за нова рокля и да те видя и дойдох в Лондон за няколко дни. Всъщност нямам нужда от нова рокля, но видях теб и начина, по който нещата са се обърнали, което си струваше.

— Но все пак трябва да се върнеш у дома в Балнайд.

— Да. Но може би нещата ще се пооправят.

— Съжалявам. Но разбирам. Зная какъв може да бъде татко, когато си науми нещо. Като тухлена стена е. По този начин действа. Предполагам, че това е една от причините, поради които е бил толкова успешен. Но не е лесно, ако си от другата страна на оградата и имаш собствена гледна точка.

— Точно така. Понякога си мисля, че би могъл да бъде малко по-човечен, ако веднъж в живота си направи истинска грешка в нещо. Тогава ще може да приеме възможността да е сгрешил. Но той никога не прави грешки и не го приема.

Двете гледаха мрачно. Тогава Алекса каза, без да бъде напълно убедена:

— Може би Хенри ще хареса училището, след като отиде там.

— О, толкова се надявам да се случи това. Заради всички нас. Най-вече заради Хенри. Бих била благодарна, ако се окаже, че не съм права. Но ужасно се страхувам, че той ще го намрази.

— А ти…? О, Вирджиния, не мога да си те представя без Хенри.

— Това е проблемът. И аз не мога.

Тя се пресегна за още една цигара и Алекса реши, че е дошло време да предприеме нещо, което да ги ободри. Затова каза:

— Хайде да пийнем по едно. След всичко това мисля, че и на двете ще ни дойде добре. Какво да бъде за теб? Скоч?

Вирджиния погледна часовника си:

— Трябва да тръгвам. Фелисити ще ме чака за вечеря.

— Има още толкова време. А и трябва да се запознаеш с Ноел. Сега, след като знаеш за него, моля те, остани. И ще ти е много по-лесно да разкажеш на татко, ако се запознаеш с Ноел и му кажеш колко много си го харесала.

Вирджиния се усмихна. Алекса беше на двайсет и една и вече жена с известен опит, но все още удивително наивна.

— Добре. Но питието да не е много силно.

* * *

Ноел беше купил цветята от улична продавачка близо до офиса. Карамфили и ароматен грах и отрупана с цветове и гъста като мъгла гипсофила. Нямаше намерение да купува цветя, но ги видя, когато минаваше, помисли си за Алекса и се върна, за да ги види повторно. Продавачката на цветя бързаше да се прибере у дома и му предложи две китки на цената на една. Две китки представляваше красив букет.

Откакто живееше на „Овингтън стрийт“, ходеше пеша от офиса до вкъщи всяка вечер. Така можеше да се поразтъпче, а и разстоянието не беше прекалено дълго, че да се измори в края на работния ден. Беше приятно да завие в края на улицата и да знае, че сега е част от това място.

Беше открил, че домашният живот с Алекса има много предимства, тъй като тя беше доказала, че е не само очарователна, услужлива любовница, но и най-невзискателният събеседник. В началото Ноел таеше страхове, че може да стане властна и ревнива относно всеки миг, който той прекарваше далече от нея. Беше изпитвал подобно негодувание преди и в крайна сметка беше се чувствал така, сякаш воденичен камък тежи на шията му. Но Алекса беше различна, щедра и му влизаше в положение, когато трябваше да води на вечеря някой презокеански клиент или пък когато ходеше за обичайните игри на скуош два пъти в седмицата в клуба си.

Сега знаеше, че като отвори синята входна врата, тя ще е там, очаквайки да чуе звука на неговия ключ в ключалката и изкачвайки на бегом стълбите от мазето, за да го посрещне. Той щеше да се отпусне с едно питие, да си вземе душ, да изяде една превъзходна вечеря, а по-късно да гледа новините може би или да послуша малко музика. И накрая да занесе Алекса в леглото.

Ускори крачка. Взе стълбите наведнъж, жонглирайки с цветята докато намери в джоба на панталона си ключа. Добре смазаната врата се плъзна тихо навътре и той веднага чу гласовете, идващи от отворената врата на гостната. Алекса явно имаше гости. Което беше необичайно, защото, откакто Ноел се бе преместил на „Овингтън стрийт“, тя решително не канеше никого вкъщи.

— … Бих искала да останеш за вечеря — казваше тя. Той затвори вратата, като внимаваше да не вдига шум. — Не можеш ли да се обадиш на Фелисити и да измислиш някакво извинение?

Масата в антрето беше отрупана с нечии скъпи пакети с покупки. Той остави куфарчето си на земята.

— Не, ще е много грубо. — Гостът бе жена.

Той се спря за секунда, за да провери как изглежда, приклекна пред овалното огледало и приглади косата си.

— Печена пъстърва с бадеми…

Той влезе през отворената врата. Алекса беше на дивана с гръб към него, но гостенката веднага го видя и погледите им се срещнаха. Тя имаше най-удивителните сини очи, които някога беше виждал, а светлите им отблясъци бяха спокойни като предизвикателство. Тя каза:

— Здравей.

Алекса бързо скочи.

— Ноел, изобщо не чух кога си влязъл. — Тя изглеждаше румена и малко омърляна, но много сладка.

Той й подаде цветята и се наведе да я целуне.

— Вие говорехте много високо — каза той и се обърна към гостенката, която се бе изправила, висока и зашеметяваща блондинка, облечена в къса черна рокля. На главата си имаше огромна черна кадифена панделка. — Здравейте! Аз съм Ноел Кийлинг.

— Вирджиния Еърд.

Нейното ръкостискане беше здраво и приятелско и както му хрумна — в противоречие със светлината в блестящите й очи. Тогава разбра, че Алекса й е казала за тях и че това чаровно създание е напълно осведомено. Той трябваше да се справи с положението. — А вие сте…?

— Моята мащеха, Ноел. — Алекса говореше бързо, което значеше, че е малко развълнувана и някак си без почва под краката. — Току-що е пристигнала от Шотландия, за да пазарува. Отби се неочаквано. Беше страхотна изненада. О, какви прекрасни цветя! Много си мил. — Тя зарови нос в цветята и дълбоко вдъхна аромата им. — Защо карамфилите винаги ме карат да си мисля за хлебен сос?

Ноел се усмихна на Вирджиния:

— Тя мисли само за едно — за храна.

— Ще отида веднага да ги сложа във вода. Ние пийваме по едно, Ноел.

— Виждам.

— Искаш ли и ти?

— Да, разбира се, но не се безпокой. Ще си сипя сам.

Тя ги остави, понесла букета си към кухнята. Останал сам с Вирджиния, Ноел се обърна към нея:

— Моля, седнете. Нямах намерение да преча. — Тя седна, като оправи дългите си крайници с известно изящество. — Кога пристигнахте в Лондон? И докога ще останете?

Вирджиния обясни. Моментно решение, покана от стара приятелка. Гласът й беше дълбок, с привлекателната нотка на американски акцент. Била опитала да се свърже с Алекса по телефона, но не успяла. Накрая просто дошла и я изненадала.

Докато слушаше всичко това, Ноел си наля питие. Донесе го до мястото, където седеше тя, и седна на стола срещу нея. Забеляза, че има изключителни крака.

— А кога се връщате в Шотландия?

— О, може би утре или вдругиден.

— Чух Алекса да ви кани на вечеря. Бих искал да останете.

— Много мило от ваша страна, но вече съм обещала. Трябва много скоро да тръгвам, но Алекса искаше да съм тук, когато се приберете у дома. — Очите й бяха светли като сапфири, немигащи. — Искаше да се запозная с вас.

Тя беше много пряма. Ноел реши да приеме предизвикателството й открито:

— Предполагам, че ви е обяснила ситуацията.

— Да. Напълно съм запозната с картината.

— Радвам се. Това ще направи нещата по-лесни за всички ни.

— А те били ли са трудни?

— Не, изобщо. Но си мисля, че имаше угризения на съвестта.

— Винаги ги е имала.

— Малко се притесняваше за семейството си.

— Семейството й означава много за нея. Тя имаше странно възпитание. Поради това в някои отношения стана много зряла, а в други все още е като дете.

Ноел се учуди, че му казва това. Би трябвало да е осъзнала, че сам е открил този факт. Той каза:

— Тя не искаше да нарани никого.

— Тя ме помоли да кажа на баща й.

— Мисля, че това е великолепна идея. Аз я убеждавах да го стори. — Той се усмихна. — Смятате ли, че той ще се появи на вратата с камшик?

— Не мисля. — Вирджиния потърси дамската си чанта, взе цигара и я запали със златна запалка. — Той не е човек, който да дава израз на емоциите си. Но мисля, че трябва възможно най-скоро да се запознаете.

— Аз никога не съм бил против тази идея.

Тя го погледна през носещия се дим от цигарата:

— Мисля, че ще е най-добре, ако дойдете в Балнайд. Тогава всички ние ще сме около вас и Алекса ще има малко морална подкрепа.

Той разбра, че е поканен в онази солидна стара къща в стил „Едуард“ с кучетата и оранжерията и цялото поле наоколо. Алекса му беше разказвала с голям ентусиазъм и доста подробно за удоволствията в Балнайд. Градината, пикниците, малкото братче, бабата, старата бавачка. Той беше показал любезен интерес, но нищо повече. Не звучеше като място, където могат да се случат забавни неща, а най-големият ужас за него беше да бъде като в капан, да бъде гост в чужда къща и да бъде отегчен.

Но сега, гледайки Вирджиния Еърд, предразсъдъците му относно Балнайд бързо се променяха. Заради тази елегантна и изтънчена жена с хипнотизиращите й очи и чаровния й намек за презокеанско провлачено говорене никога не би могло да е отегчително. Достатъчно досетлива, за да те остави насаме с „Таймс“, ако това искаш, но все пак типът домакиня, която на мига би могла да измисли някое ново и интересно занимание или да организира импровизирано парти на по едно питие със забавни приятели. Въображението му се разпростря и върху други удоволствия. Може би щеше да има и риболов. Както и лов. Макар че последното не би било много от полза за него, защото той никога не беше ходил на лов. Независимо от това…

Той каза:

— Много мило от ваша страна да ме поканите.

— Ще е по-добре, ако го направите съвсем непредвидено… сякаш по някаква причина, така или иначе, сте решили да дойдете. — Тя помисли върху това и скоро лицето й се озари от блестящо хрумване:

— Разбира се. Танците на семейство Стейнтън. Какво би могло да е по-естествено от това? Зная, че Алекса се двоуми да дойде, но…

— Тя каза, че не би отишла без мен, а аз, разбира се, нямам покана.

— Това не е проблем. Ще говоря с Верена Стейнтън. Мъжете никога не са достатъчни на този род събирания. Тя ще бъде очарована.

— Ще трябва да убедите Алекса.

В този момент се върна Алекса. Носеше розово-бяла ваза в ръце, в която свободно беше подредила подаръка на Ноел.

— Вие по мой адрес ли говорите зад гърба ми? — Тя сложи вазата на масата зад дивана. — Не са ли чудесни? Много си мил, Ноел. Като ми поднасяш цветя, се чувствам специална. — Тя се върна на мястото си в ъгъла на дивана. — Да убеди Алекса какво да направи?

— Да дойде на танците на семейство Стейнтън — каза Вирджиния — и да доведеш Ноел. Аз ще намеря покана за него. И ще останете с нас в Балнайд.

— Може би Ноел не иска.

— Никога не съм казвал, че не искам.

— Напротив. — Алекса бе изпълнена с негодувание. — Сутринта, когато поканата пристигна, ти каза, че родовите танци не са твоята арена. Помислих, че с това сложи край на темата.

— Ние никога не сме я обсъждали на практика.

— Имаш предвид, че би дошъл?

— Ако ти искаш, разбира се.

Алекса невярващо поклати глава:

— Но, Ноел, това ще са родови танци. Рилове и други подобни. Ще го понесеш ли? Не е весело, ако не ги знаеш.

— Не съм съвсем неопитен. Когато ходих веднъж на риба в Съндърланд, една вечер имаше веселба в хотела и всички ние скачахме в кръг като подивели и доколкото мога да си спомня, аз скачах най-много. Две уискита са достатъчни, за да забравя задръжките си.

Вирджиния се засмя.

— Е, ако всичко това му дойде твърде много на бедния човечец, сигурна съм, че ще има нощен клуб или дискотека, така че той може да отиде и да потанцува там. — Тя изгаси цигарата си. — Какво ще кажеш, Алекса?

— Изглежда, че няма много за казване. Вие двамата сте уговорили всичко.

— В такъв случай нашата малка дилема е решена.

— Каква малка дилема?

— Ноел случайно да се запознае с Едмънд.

— О, разбирам.

— Не гледай толкова отчаяно. Това е идеалният план. — Тя погледна часовника и остави чашата си. — Трябва да тръгвам.

Ноел се изправи.

— Може ли да ви закарам донякъде?

— Не, много сте мил, но ако ми извикате такси, ще е супер…

Той отиде да се обади за такси, а Вирджиния си обу обувките, пооправи красивата си прическа и взе червеното си сако. Докато закопчаваше копчетата, улови неспокойния поглед на Алекса и й се усмихна окуражаващо:

— Не се притеснявай за нищо. Аз ще подготвя всичко идеално за теб, преди даже да си пристигнала.

— Но ти и татко. Няма да сте скарани, нали? Не бих могла да го понеса, ако атмосферата е изпълнена с омраза и вие двамата сте сърдити.

— Не, разбира се, че не. Забрави за това. Изобщо не биваше да ти казвам. Ще изкараме чудесно. И ако ти дойдеш, може би по-лесно ще понеса заминаването на бедничкия Хенри.

— Бедното малко момче. Самата мисъл за това е непоносима.

— Както вече казах, и аз се чувствам така. Въпреки това, изглежда, нито една от нас не може да направи нищо по въпроса. — Те се целунаха. — Благодаря за питието.

— Благодаря, че дойде. И че беше толкова прекрасна. Ти… ти го харесваш, нали, Вирджиния?

— Мисля, че е хубавичък. Сега ще отговориш ли на поканата?

— Разбира се.

— И, Алекса, купи си хубава нова рокля.

[1] Верига от хълмове на югоизточния английски морски бряг — Б.пр. ↑

Шестнадесета глава

Четвъртък, 25-и

Шофирайки беемвето си, Едмънд Еърд влезе в паркинга на летището на Единбург точно когато самолетът по редовната линия от Лондон за седем часа се измъкна изпод облаците и се насочи за кацане. Без да бърза, той си намери място, излезе от колата и заключи вратата, като през това време гледаше самолета. Беше разпределил времето си съвсем точно и това му достави удоволствие. Да стои и да чака нещо или някого, го изпълваше с нетърпение. Всеки миг от времето му беше безценен и ако трябваше да прекара даже и пет минути, като си клати краката и не прави нищо, изпитваше неудовлетвореност и терзание.

Той повървя през паркинга, прекоси улицата и влезе в терминала. Самолетът с Вирджиния на борда беше кацнал. Няколко души стояха наоколо, дошли да посрещнат приятели или роднини. Те бяха разнородна група, като някои изглеждаха в състояние на силно въодушевление, а други — на пълно безразличие. Сред посрещачите имаше млада майка с три малки деца, които шумно обикаляха около краката й, от това тя изгуби търпение и нашляпа едно от тях. Детето се разплака от негодувание. Лентата за багаж започна да се движи. Едмънд стоеше, като подрънкваше с дребните монети в джоба на панталона си.

— Едмънд!

Той се обърна и видя един мъж, когото срещаше често да обядва в новия клуб.

— Здравей.

— Кого чакаш?

— Вирджиния.

— Аз дойдох да посрещна дъщеря ми и двете й деца. Идват за една седмица. Има някаква сватба и малката ще бъде шаферка. Поне самолетът е навреме. Миналата седмица хванах редовната линия от Хийтроу в три часа и кацнахме чак в пет и половина.

— Зная. Ужасно е, нали?

Вратите на върха на стълбата се бяха отворили и първата групичка пътници започнаха да слизат. Някои търсеха хората, които бяха дошли да ги посрещнат, а други, натоварени с твърде много багаж, изглеждаха изгубени и разтревожени. Както винаги, имаше и бизнесмени, които се връщаха от конференции и срещи в Лондон с куфарчета, чадъри и сгънати вестници. Един от тях, доста неосъзнато, носеше връзка червени рози.

Едмънд ги наблюдаваше, докато чакаше Вирджиния. Излъчването му — висок и елегантен, поведението му, дълбоко хлътналите очи и безизразните черти не издаваха нищо и ако го наблюдаваше някой чужд, нямаше да открие и следа от вътрешната му неувереност. Но истината беше, че Едмънд не бе сигурен нито за посрещането на Вирджиния, нито за това, каква щеше да бъде реакцията й, като го видеше там.

Отношенията между тях от вечерта, когато съобщи новината за плановете си да изпрати Хенри на училище с пансион, бяха болезнено обтегнати. Никога преди това не бяха имали разправии, не се бяха карали и макар че беше човек, който можеше да съществува много добре и без одобрението на други хора, той беше отегчен от цялата история, копнееше за примирие и за това студената любезност, която се бе настанила между тях, най-накрая да приключи.

Той не таеше надежда. Веднага щом началното училище на Страткрой пусна децата за лятото, Вирджиния взе Хенри и го заведе в Девън, където останаха при родителите й за три дълги седмици. Едмънд се беше надявал, че тази продължителна раздяла по някакъв начин ще излекува раната и ще приключи с цупенията на Вирджиния, но ваканцията, прекарана в компанията на обичното й дете, изглежда, само бе утежнила нещата и тя се върна в Балнайд студена и некомуникативна както преди.

За известно време Едмънд можеше да се справя с това, но той знаеше, че студената атмосфера, която съществуваше между него и Вирджиния, не оставаше незабелязана от Хенри, който лесно се разплакваше и бе станал необщителен и много по-зависим от безценния си Муу. Той считаше за обиден факта, че синът му все още не е способен да спи без онова ужасно старо парче от бебешко одеяло. От няколко месеца предлагаше на Вирджиния да отучи Хенри от Муу, но Вирджиния, доколкото той можеше да види, не беше взела предвид съвета му. Сега, само три седмици преди заминаването на Хенри за Темпълхол, тя трябваше спешно да се заеме с тази задача.

След пълния провал на ваканцията в Девън и след като бе останал разочарован от упоритата липса на комуникация от страна на Вирджиния, Едмънд бе обмислял и възможността да предизвика нова разправия с младата си съпруга, за да сложи нещата в ред. Но след това реши, че това може само да влоши ситуацията. В настоящото й състояние на духа тя беше способна да си стегне багажа и да офейка в Лийспорт, Лонг Айланд, и да остане с любимите си баба и дядо, които вече се бяха завърнали от круиза. Там тя ще бъде галена и глезена, както винаги, и окуражавана, че тя е права, а Едмънд е безсърдечно чудовище дори само заради това че ще изпрати малкия Хенри далече от нея.

Затова Едмънд се бе въздържал и бе решил да преодолее емоционалната буря. В края на краищата той нямаше да промени решението си, нито да направи каквито и да било компромиси. В края на краищата зависеше от Вирджиния.

Когато тя съобщи, че ще отиде до Лондон сама за няколко дни, Едмънд прие новината с облекчение. Ако след няколко дни веселба и пазаруване не се променеше, то тогава нищо не можеше да й помогне. Тя му каза, че Хенри ще остане с Вай. Той можеше да прави каквото му бе приятно. Затова заведе кучетата при Гордън Гилък и ги остави в кучешки колиби, затвори Балнайд и прекара седмицата в апартамента си в Морай Плейс.

За него не бе проблем да е сам. Той просто изчисти съзнанието си от всички домашни проблеми, позволи си да се вглъби в работата си и изкара дълги и продуктивни дни в офиса. Освен това светът вървеше забързано около Едмънд Еърд, когато беше в града и беше сам. Извънредно привлекателните мъже винаги се котираха високо и поканите за вечеря бяха в изобилие. По време на отсъствието на Вирджиния той не прекара нито една вечер в апартамента си.

Но истината беше, че той обичаше съпругата си и се чувстваше дълбоко обиден от напрежението между тях, което бе като вонящо тресавище между тях. Докато я чакаше да се появи, искрено се надяваше, че времето, прекарано в Лондон в удоволствия за себе си, я е вразумило.

Заради самата Вирджиния. Защото той нямаше намерение да живее под облака на нейното неодобрение и обида нито ден повече и вече беше взел решение да остане в Единбург и да не се връща в Балнайд, ако тя не се е успокоила.

Вирджиния се появи сред последните пътници. През вратата и надолу по стълбите. Той веднага я видя. Косата й беше различна и беше облечена в непознати и явно чисто нови дрехи. Черни панталони и сапфирено синя риза и невероятно дълъг шлифер, който стигаше почти до глезените й. Освен пътната си чанта носеше доста лъскави и екстравагантни кутии и пакети — типична картинка на елегантна жена, която току-що се връща от огромна пазарна веселба. Освен това тя изглеждаше сензационно привлекателна и около десет години по-млада.

И тя беше негова съпруга. Независимо от всичко изведнъж усети колко ужасно много му бе липсвала. Той не помръдна от мястото си, но можеше да усети ударите на собственото си сърце.

Тя го видя и спря. Очите им се срещнаха. Онези нейни сини и блестящи очи. За един дълъг миг само се гледаха един друг. После тя се усмихна и тръгна към него.

Едмънд въздъхна дълбоко и облекчение, радост и здрав младежки порив се смесиха в едно. Изглежда, Лондон си бе свършил работата. Всичко щеше да е наред. Той усети, че лицето му се разтваря в отговаряща безспирна усмивка, и тръгна да я поздрави.

* * *

Десет минути по-късно те бяха в колата. Багажът на Вирджиния бе подреден в багажника, вратите — затворени, коланите — вързани. Сами и заедно.

Едмънд се пресегна за ключовете на колата и ги подхвърли в ръката си.

— Какво искаш да правим? — попита той.

— Какви предложения имаш?

— Можем веднага да се върнем в Балнайд. Или да отидем в апартамента. Или на вечеря в Единбург и после да се върнем в Балнайд. Хенри ще прекара още една нощ с Вай, така че сме напълно свободни.

— Бих искала да излезем за вечеря и след това да се приберем у дома.

— Тогава така ще направим. — Той запали колата. — Запазил съм маса в „Рафаелис“.

Той маневрира в претъпкания паркинг, отиде на опашката за плащане на такси и плати. И най-сетне потеглиха.

— Как беше Лондон?

— Горещ и претъпкан. Но весело. Видях хиляди хора и ходих на около четири партита, а Фелисити имаше билети за „Фантомът на операта“. Изхарчих толкова много пари, че ще припаднеш, като пристигнат сметките.

— Купи ли си рокля за танците на семейство Стейнтън?

— Да. От „Карълайн Чарлз“. Наистина прелестна творба. И си направих косата.

— Забелязах.

— Харесва ли ти?

— Много е елегантно. И това палто е ново.

— Почувствах се като провинциална повлекана като отидох в Лондон, и леко полудях. Италианско е. Няма да е от голяма полза в Страткрой, предполагам, но не можах да му устоя.

Тя се засмя. Неговата сладка Вирджиния. Той беше изпълнен с признателно задоволство и се закле, че ще си спомни за това, когато неизбежната сметка на „Американ Експрес“ пристигне. Тя каза:

— Бих казала, че трябва да ходя по-често в Лондон.

— Видя ли Алекса?

— Да, и имам много да ти разказвам, но после, докато вечеряме. Как е Хенри?

— Звъннах преди две вечери. Както обикновено, си прекарва превъзходно. Вай беше поканила Кадежа Исхак на чай в Пенибърн и тя и Хенри бяха направили язовирна стена в поточето и бяха пускали хартиени лодки. Беше доста доволен, че ще прекара още една нощ с Вай.

— А ти? Какво прави?

— Работих. Излизах за вечеря. Имах социална седмица.

Тя го погледна иронично.

— Бих се обзаложила — каза тя без злост.

Той влезе в Единбург през стария „Глазгоу Роуд“ и когато се приближиха, градът изглеждаше още по-внушителен, като романтична гравюра под необятното и сурово небе. Широките улици бяха зелени от разлистените дървета, хоризонтът — пронизан от мачти и кули, а крепостта надвисваше на своята скала над всичко със знаме, закачено на топа. По пътя за Новия град влязоха в изящно оформените граници на джорджианските тераси и обширни полумесеци. Всичко беше покрито наскоро с пясъчник, а сградите с техните класически прозорци, портици и леки ветрилообразни прозорци изглеждаха медени на вечерната светлина.

След еднопосочната улица Едмънд тръгна сред лабиринт от скрити алеи, зави в тясна павирана уличка и накрая спря пред малкия италиански ресторант. На отсрещната страна на улицата се издигаше една от много красивите църкви на Единбург. Високо на кулата, над масивната сводеста входна врата, стрелките на златния часовник се преместиха на девет часа, а докато двамата излизаха от колата, над покривите екна камбанен звън, отмервайки часовете. Обезпокоени, ято гълъби изхвърчаха в объркан полет. След последния камбанен удар те се върнаха на перваза и на парапета, гукайки си, сгънаха крилата си, като че нищо не се бе случило, сякаш засрамени от глупавото си вълнение.

— Човек ще си помисли — каза Вирджиния, — че те са свикнали с камбанения звън. Сякаш са преситени.

— Аз пък никога не съм срещал преситен гълъб. А ти?

— Като се замисля, не.

Той я хвана за ръката и я поведе по тротоара и през вратата. Ресторантът беше малък и слабо осветен и ухаеше на прясно кафе, чесън и вкусна средиземноморска храна. Повечето маси бяха заети, но главният сервитьор ги зърна и дойде веднага, да ги посрещне.

— Добър вечер, господин Еърд. Мадам.

— Добър вечер, Луиджи.

— Масата ви е готова.

Масата, която Едмънд специално беше поискал: в ъгъла, закътана под прозореца. Колосана розова покривка, розови салфетки, самотна роза в удължена ваза. Чаровно, интимно, съблазняващо. Подходяща обстановка за края на семейната вражда.

— Идеално, Луиджи. Благодаря. И „Мойот Шандон“, нали?

— Няма проблем, господин Еърд. Държа го охладено.

Те пийнаха от студеното шампанско. Вирджиния разказа с подробности с кого се бе срещала, а така също за изложбите, на които беше ходила, и за концерта в „Уигмор Хол“.

Поръчаха, без да бързат. Въздържаха се от равиоли и талиатели, като вместо това предпочетоха гъши пастет и студена сьомга от река Тай.

— Защо да те водя на италиански ресторанти, като можеш да ядеш сьомга от Тай у дома?

— Защото няма нищо по-вкусно на света, а след престоя ми в Лондон съм се наситила на национална храна.

— Няма да питам с кого си вечеряла.

Тя се усмихна:

— Нито пък аз.

Без да бързат, те се насладиха на идеалната храна, като завършиха с пресни малини, покрити с дебел крем, и със сирене бри с точно необходимата консистенция. Тя му разказа за изложбата в „Бърлингтън Хаус“ и за плановете на Фелисити Кроу да си купи селска къща в Дорсет и се опита да обясни, като обърка някои подробности, фабулата на „Фантомът на операта“. Едмънд, който, така или иначе, знаеше фабулата, следеше разказа й с голям интерес просто защото беше толкова прекрасно, че тя се бе върнала и че слушаше гласа й, докато тя споделяше с него как бе прекарала в Лондон.

Накрая им донесоха кафе, черно и ароматно, с издигаща се от тънките чаши пара, както и тънки като бисквита ментови шоколадови бонбони.

Повечето маси бяха вече празни, тъй като клиентите си бяха тръгнали. Освен тях имаше само още една друга двойка, но те пиеха бренди, а мъжът пушеше пура.

Бутилката „Мойот Шандон“ беше свършила и стоеше празна в купата с лед.

— Искаш ли бренди? — попита Едмънд.

— Не. Не искам нищо повече.

— Аз бих пил едно, но трябва да шофирам.

— Може аз да карам.

Той поклати глава.

— Нямам нужда от бренди. — Той се облегна на стола. — Ти ми разказа всичко, но все още не си ми разказала за Алекса.

— Пазя го за накрая.

— Това значи ли, че е хубаво?

— Мисля, че да. Не съм сигурна ти как ще го приемеш.

— Опитай.

— Няма да се държиш като викторианец, нали?

— Не мисля, че някога съм го правил.

— Защото Алекса си има мъж. Преместил се е да живее с нея в къщата на „Овингтън стрийт“.

Едмънд не отговори веднага. След това доста спокойно каза:

— Кога се е случило това?

— През юни, мисля. Не ни е казала, защото се е страхувала, че всички ние може да се разсърдим или да не одобрим това.

— Да не би да се страхува, че ние не бихме го харесали?

— Не. Според мен смята, че ти много ще го харесаш. Просто не е сигурна как ще приемеш това. Затова ми постави задачата да ти кажа.

— Ти запозна ли се с него?

— Да. Съвсем за кратко. Пийнахме заедно по едно питие. Нямаше време за повече.

— Ти хареса ли го?

— Да. Харесах го. Изглежда много добре, много е чаровен. Казва се Ноел Кийлинг.

Едмънд си бе изпил кафето. Той срещна погледа на Луиджи и помоли за още едно кафе. Когато му го донесоха, той го разбърка замислен, свел очи, а красивите му черти не издаваха нищо.

— За какво мислиш? — попита Вирджиния.

Той вдигна поглед към нея и се усмихна:

— Понякога съм се замислял над това, но съм си мислел, че това никога няма да се случи.

— А радваш ли се, че се е случило?

— Радвам се, че Алекса е намерила някого, който държи достатъчно на нея, че да иска да прекарва много време с нея. Щеше да е по-лесно за всички, ако беше поела по по-малко драматичен път, но предполагам, че в днешно време е неминуемо да живеят заедно на семейни начала и да опитат, преди да вземат съдбоносни решения. — Той отпи глътка от горещото кафе и постави чашата на масата. — Просто тя е толкова изключително непросветено дете.

— Тя вече не е дете, Едмънд.

— Трудно е да мисля за Алекса като нещо друго.

— Но трябва.

— Разбирам.

— Тя предпочиташе аз да ти разкажа всичко. Помоли ме да ти разкажа, но знам, че някак се е бояла тайната да не излезе наяве.

— Какво според теб трябва да направя?

— Нищо не трябва да правиш. Тя ще го доведе в Балнайд през септември за уикенда за танците на семейство Стейнтън. И ние всички ще се държим съвсем естествено… просто сякаш той е стар приятел от детство или от училище. Не мисля, че можем да направим повече. В крайна сметка те си решават.

— Чия беше идеята — твоя или на Алекса?

— Моя — рече Вирджиния не без известна гордост.

— Какво умно момиче си ми ти!

— Аз й казах и други неща, Едмънд. Казах й, че през последните няколко седмици не сме били най-добрите приятели на света.

— Това трябва да бъде обявено за най-умереното изказване на годината.

Тя го изгледа втренчено и продължи:

— Не съм променила мнението си. Не съм променила отношението си. Не искам Хенри да заминава, защото смятам, че е твърде малък, и според мен правиш ужасна грешка. Но зная, че Хенри е разстроен от всичко това, и реших, че вместо да мислим за себе си, трябва да помислим за децата си. Помисли за Хенри и Алекса. Защото Алекса каза, че ако ние все още се мръщим, няма да дойде заедно с Ноел, защото не можела да понесе мисълта за каквато и да било лоша атмосфера между нас. — Тя спря, очаквайки Едмънд да направи някакъв коментар. Но той не каза нищо и тя продължи: — Размишлявах върху това. Опитах се да си представя как се връщам в Лийспорт и виждам баба и дядо да се сопват един друг, но това беше изключено. Това е начинът и ние го дължим на Хенри и Алекса. Не съм се отказала, Едмънд. Никога няма да приема твоя начин на мислене. Но това, което не може да се излекува, трябва да се понася търпеливо. Освен това ти ми липсваше. Аз не обичам да съм сама. В Лондон продължавах да искам да си с мен. — Тя подпря лакти на масата, с брадичка между дланите. — Виждаш ли, аз те обичам.

След малко Едмънд каза:

— Съжалявам.

— Съжаляваш, че те обичам ли?

Той поклати глава.

— Не. Съжалявам, че отидох до Темпълхол и уредих всичко с Колин Хендерсън, без да се консултирам с теб. Трябваше да покажа повече уважение. Това беше арогантно.

— Никога преди не съм те чувала да признаеш, че си сгрешил.

— Надявам се никога повече да не се повтаря. Болезнено е. — Той се протегна и взе ръката й в своята. — Това примирие ли е?

— При едно условие.

— Какво е то?

— Когато този ужасен ден настъпи и горкият Хенри трябва да замине за Темпълхол, няма да искаш, нито да очакваш аз да го закарам. Защото не мисля, че ще мога физически да го понеса. Може би по-късно, като свикна да съм без него. Но не и в началото.

— Добре! — каза Едмънд. — Аз ще го закарам.

Ставаше късно. Другата двойка си беше тръгнала, сервитьорите стояха наоколо и се опитваха да скрият, че копнеят Едмънд и Вирджиния също да си тръгнат, за да може да затворят заведението. Едмънд поиска сметката и докато чакаха, се облегна назад, бръкна в джоба на сакото си и извади малко пакетче, опаковано в дебела бяла хартия и запечатано с червен восък, и го сложи на масата.

— Това е за теб. Подарък за добре дошла у дома.

Седемнадесета глава

Ако Хенри не можеше да е у дома в Балнайд, то следващото най-хубаво нещо беше да остане с Вай. В Пенибърн той си имаше собствена стая — малка стаичка над мястото, където някога е била входната врата, с тесен прозорец, който гледаше към градината, към полето и към хълмовете отвъд. От този прозорец, ако леко си извиеше врата, можеше даже да види Балнайд, полускрит от дървета отвъд реката и селото. И сутрин, когато се събудеше и седнеше, той можеше да наблюдава как изгряващото слънце протяга над полетата дълги пръсти от ранна светлина, и да слуша песните на косовете, които гнездяха във високите клони на стария бъз до ручейчето. Вай не обичаше бъза, но го беше оставила, защото беше подходящо за Хенри да се катери по него. Така той бе открил гнездото на косовете.

Стаята му беше съвсем малка — нещо като да спиш в кукленска къщичка или в долап, но това беше част от чара й. Имаше място само за леглото му, за сандъчето с принадлежности за рисуване и за огледало, което висеше над него, но не повече. Чифт куки на гърба на вратата изпълняваха ролята на гардероб, над главата му имаше хубава малка лампа, за да може да чете в леглото, ако поиска. Килимът беше син, а стените — бели. Имаше красива картина на светлосини камбанки, а пердетата бяха бели и целите осеяни с китки от полски цветя.

Това беше последната му нощ при Вай. На другия ден майка му щеше да дойде, за да си го вземе и да го закара у дома. Беше изкарал приятно няколко дни, защото в началния курс на Страткрой беше започнал зимният срок и всички негови приятели ходеха вече на училище. Затова Хенри, който щеше да замине за Темпълхол, нямаше с кого да си играе. Но някак си нямаше значение. Еди идваше повечето сутрини, а Вай винаги имаше брилянтни идеи за развличане и забавление на малки момченца. Двамата се грижеха заедно за градината и тя го научи как да прави приказни кексчета, а за вечерите бе намерила огромен пъзел от ажурна резба, с който двамата заедно се бореха. Един следобед дойде на чай след училище Кадежа Исхак и тя и Хенри построиха язовирна стена в поточето и се измокриха целите. Веднъж с Вай си направиха обеден пикник горе до езерото и спретнаха колекция от двайсет и четири различни вида диви цветя. Тя му показа как да ги натисне, за да се изсушат между листове попивателна хартия и дебели книги, а когато са готови — да ги залепи с тиксо в стара тетрадка.

Той вечеря и се изкъпа и сега беше в леглото и четеше книгата „Прочутите петима“ от Инид Блайтън, която бе взел от библиотеката. Той чу часовника в хола да отмерва осем часа, последван от стъпките на Вай, която се качваше по стълбите, за да му пожелае лека нощ.

Вратата му беше отворена. Той остави книгата и зачака тя да влезе през вратата. Тя се появи, висока, едра и стабилна, и се настани удобно на леглото му. Пружините изскърцаха. Той се чувстваше удобно в собствения си спален чувал, но тя го беше покрила отгоре с одеяло и той си помисли, че това е едно от най-хубавите усещания — някой да седне на леглото ти, а краката ти плътно да са увити в одеялото. Така се чувстваше в пълна безопасност.

Вай бе облечена с копринена блуза с брошка с камея на яката и с лека жилетка в топло синьо и носеше очилата си, което значеше, че е готова, ако той поиска, да му прочете на глас една или две глави от „Прочутите петима“. Тя каза:

— Утре по това време вече ще си бъдеш у дома в собственото си легло. Все пак изкарахме добре, нали?

— Да. — Той си помисли за всички весели неща, които бяха правили. Може би беше неправилно, че иска да се върне у дома и да я остави, но поне знаеше, че тя е в безопасност и щастлива сама в малката си къщичка. Искаше му се да можеше да се чувства по същия начин и по отношение на Еди.

Напоследък Хенри беше престанал да отскача до Еди, защото се боеше от Лоти. В нея имаше нещо вещерско със странните й тъмни очи, които никога не мигаха, с тромавите й и непонятни движения и с нейния непрестанен изблик на приказки, които бяха твърде несвързани, за да бъдат наречени разговор. През повечето време Хенри нямаше ни най-малка представа за какво говореше тя, но знаеше, че това уморява Еди. Еди му беше казала да бъде добър с Лоти и той се беше постарал, но всъщност я мразеше и не можеше да понесе мисълта, че Еди е затворена със своята страховита братовчедка през цялото време.

От време на време бе виждал заглавия във вестниците за бедни хора, които са били убивани с брадви или с големи кухненски ножове, и беше сигурен, че ако бъде предизвикана или разстроена, Лоти е напълно способна да нападне любимата Еди — може би късно нощем, в тъмното — и да я остави на пода на кухнята мъртва и цялата в кръв.

Той потръпна при тази мисъл. Вай забеляза, че той трепери.

— Тревожи ли те нещо? Да не би да видя призрак?

Тази забележка бе твърде близка до реалността, за да го успокои.

— Мислех си за братовчедката на Еди. Не я харесвам.

— О, Хенри.

— Не мисля, че Еди е в безопасност с нея.

Вай направи гримаса.

— Ако трябва да бъда честна, аз също не съм много щастлива. Но мисля, че това е просто едно голямо изпитание за Еди. Ние разговаряме за братовчедка й сутрин, по време на кафето. Лоти със сигурност е много неприятна дама, но освен че подлудява Еди с маниерите си, не мисля, че има някаква реална опасност за Еди. Не по начина, по който ти си го представяш.

Той не й беше казал как си го представя, но тя знаеше. Вай винаги знаеше такива неща.

— Ти ще се погрижиш за нея, нали, Вай? Нали няма да позволиш да й се случи нещо?

— Не. Разбира се, че няма да го позволя. И ще се постарая да виждам Еди всеки ден и да държа ситуацията под око. Е, ще поканя Лоти на чай някой ден, за да може Еди малко да си отдъхне.

— Как смяташ, Лоти кога ще си замине?

— Не зная. Когато е по-добре. Тези неща отнемат време.

— Еди беше толкова щастлива, като беше сама. А сега изобщо не е щастлива. И трябва да спи на походното легло. Сигурно е ужасно да не е в собствената си стая.

— Еди е много мил човек. По-мил от повечето от нас. Тя се жертва за братовчедка си.

Хенри се сети за Авраам и Исаак.

— Надявам се Лоти да не я принесе в жертва.

Вай се засмя:

— Ти оставяш въображението ти да отлети много далеч. Не се безпокой за Еди. Мисли си за това, че утре отново ще видиш майка си.

— Да. — Това беше много по-приятно. — Според теб по кое време ще дойде?

— Е, ти си доста ангажиран утре с Уили Сноди и поровете му. Аз бих казала — за чая. Когато се върнеш, тя ще е тук.

— Как смяташ, ще ми донесе ли подарък от Лондон?

— Сигурна съм.

— Може би ще донесе подарък и на теб?

— О, аз не очаквам подарък. Освен това наближава рожденият ми ден, така че ще го получа тогава. Тя винаги ми подарява нещо много специално, нещо, което никога не съм осъзнавала колко много съм искала да имам.

— Кога е рожденият ти ден? — Той беше забравил.

— На петнайсети септември. Денят преди партито на семейство Стейнтън.

— Ще направиш ли пак пикник?

Вай винаги организираше пикник за рождения си ден. Всички идваха и се срещаха горе при езерото, запалваха огън и печаха наденички, а Вай донасяше тортата за рождения си ден в една голяма кутия и докато я режеше, всички гости стояха прави около нея и пееха „Честит рожден ден“. Понякога тортата беше шоколадова, а друг път — портокалова. Миналата година беше портокалова.

Той си спомни миналата година. Спомни си за студения ден, за брулещия вятър и за обилните дъждове, които бяха попарили ентусиазма на всички. Миналата година той беше подарил на Вай рисунка, която сам беше нарисувал с флумастери и която майка му беше сложила в рамка точно като истинска картина. Вай си я беше закачила в спалнята. Тази година щеше да й подари бутилката вино от ревен, която беше спечелил на томболата по време на църковната разпродажба.

Тази година… Той каза:

— Тази година няма да съм тук на рождения ти ден.

— Да. Тази година ще си в пансиона.

— Не може ли да си празнуваш рождения ден по-рано, за да мога и аз да присъствам?

— О, Хенри, с рождените дни не става така. Но няма да е същото без теб.

— Ще ми напишеш ли писмо, за да ми разкажеш всичко?

— Разбира се. И ти ще ми пишеш. Ще има много неща, които бих искала да узная.

— Аз не искам да ходя — каза той.

— Да. Не мисля, че искаш. Но баща ти смята, че трябва, а той почти винаги знае най-добре.

— Мама също не иска.

— Защото много те обича. Тя знае, че ще й липсваш.

Той отбеляза, че за първи път той и Вай разговаряха за заминаването му. И то, защото Хенри дори не искаше да мисли за това, камо ли да го обсъжда, а и Вай не беше повдигала темата. Но сега, след като започнаха разговора за това, той откри, че се почувства по-добре. Знаеше, че можеше да сподели всичко с Вай, както и че тя никога нямаше да сподели това с друг.

— Те се караха. И сега са сърдити — каза той.

— Да. Зная.

— Откъде знаеш, Вай?

— Може да съм стара, но не съм глупава. А баща ти е мой син. Майките знаят много неща за синовете си. Хубавите неща и не толкова хубавите. Това не им пречи да ги обичат, но ги прави малко по-разбиращи.

— Беше толкова ужасно — те бяха толкова нелюбезни един към друг.

— Предполагам.

— Не искам да заминавам на училище, но мразя те да се сърдят. Просто мразя това. Така къщата изглежда болна — с главоболие.

Вай въздъхна:

— Ето какво мисля аз, Хенри, ако искаш да чуеш: и двамата са много късогледи и себелюбиви. Но аз не можех да кажа нищо, защото не е моя работа. Това е друго нещо, което майките не бива да правят. Те никога не бива да се месят.

— Аз наистина искам да си се прибера у дома утре, но… — Хенри се втренчи в нея, изречението му остана недовършено, защото не знаеше всъщност какво точно се опитва да каже.

Вай се усмихна. Когато се усмихваше, на лицето й се появяваха хиляди бръчки. Тя постави ръка върху неговата. Той я почувства топла и суха, и загрубяла от всичката работа, която вършеше в градината. Тя каза:

— Старите хора казват, че заминаването размеква сърцето. Майка ти и баща ти бяха разделени за няколко дни, всеки поотделно, с достатъчно време да размишляват за нещата. Сигурна съм, че и двамата са открили колко много са сгрешили. Виждаш ли, те много се обичат, а когато обичаш някого, имаш нужда да си с него, близо до него. Имаш нужда да споделяш, да се смеете заедно. Това е нещо толкова важно, колкото дишането. Сигурна съм, че те са го открили. И съм сигурна, че всичко ще бъде точно както преди.

— Наистина ли си сигурна, Вай?

— Наистина.

Тя звучеше толкова сигурно, че и Хенри се почувства така. Какво облекчение. Сякаш голям товар падна от плещите му. И от това всичко стана много по-хубаво. Дори очакването, че ще напусне дома и родителите си и ще бъде изпратен в пансион в Темпълхол, загуби част от страховитостта си. Нищо не можеше да е толкова лошо, колкото мисълта, че домът му никога нямаше да бъде отново същият. С вдъхната увереност и изпълнен с благодарствена любов към баба си той протегна ръце и тя се наведе напред, прегърна я, като я стисна здраво и отрупа с целувки бузата й. Когато се отдръпна, видя, че очите й блестят.

Тя каза:

— Време е за сън.

Сега изведнъж му се доспа. Легна по гръб и потърси Муу под възглавницата.

Ви му се присмя, но лекичко, като се пошегува:

— Нямаш нужда от това старо парче от бебешко одеялце. Вече си пораснал. Можеш да правиш пухкави кексчета и да подреждаш пъзел от ажурна резба, и да помниш имената на всички онези полски цветя. Мисля, че можеш да се справяш без Муу.

Хенри сбърчи нослето си:

— Но не тази вечер, Вай.

— Добре. Не тази вечер. Но утре може би.

— Да. — Той са прозя. — Може би.

Тя се наведе да го целуне и стана от леглото. Пружините изскърцаха още веднъж.

— Лека нощ, агънцето ми.

— Лека нощ, Вай.

Тя изгаси лампата му и излезе от стаята, но остави вратата отворена. Тъмнината беше мека и ветровита и миришеше откъм хълмовете. Хенри се обърна на една страна, сгъна се на топка и затвори очи.

Осемнадесета глава

Петък, 26-и

Когато преди десет години купи Пенибърн от Арчи Балмерино, Вайълет Еърд стана собственичка на тъжна и мрачна малка къща, а малкото й достойнства се свеждаха до гледката и малкото поточе, което се спускаше от хълма по западната граница на имота. От името на това поточе беше произлязло и името й.

Къщата беше разположена в сърцето на имота на Арчи, от лицевата страна на склона, който се издигаше откъм селото, достъпът до нея беше през задния път на Крой и след това — през обрасли с магарешки бодли коловози и ограда от хлътнали стълбове и счупена бодлива тел.

Градината се намираше на склона на юг от къщата и също бе заобиколена от изгнили стълбове и накъсана на парчета тел. Имаше буренясала леха със зеленчуци и тъжни свидетелства за кокошарник — наклонена дървена барака, много телена мрежа и израсла до кръста коприва.

Къщата беше изградена от сив камък и покрита със сиви керемиди. Бе боядисана с кестенява боя, която вече бе избеляла. От градината към входната врата водеха бетонени стълби, а вътре стаичките бяха малки и тъмни, тапетите — отвратително обелени. Освен това миришеше на влага от постоянното капене на някакъв повреден кран.

Всъщност целият имот изглеждаше толкова зле, че Едмънд Еърд, след като го видя за първи път, посъветва майка си да изостави изобщо идеята някога да заживее там и да започне да се оглежда за нещо друго.

Но майка му си имаше свои собствени съображения, за да харесва имота. Къщата бе стояла празна няколко години, поради което бе запусната, но независимо от праха и от мрака Вайълет я усещаше приятна. А освен това имаше онова малко поточе в земите си, което се спускаше от хълма. И гледката също така. Докато я оглеждаше, Вайълет спираше от време на време, за да погледне навън, като избърсваше част от прашното стъкло на прозореца и поглеждаше надолу към селото, към реката, към долината и към далечните хълмове. Изобщо нямаше друга къща с подобна гледка. Тя и поточето я съблазниха и Вайълет пренебрегна съвета на сина си.

Ремонтът й бе доставил огромна радост. Бяха минали шест месеца, докато се приключи с всички работи, а през това време Вайълет живееше в каравана, наета от туристическия парк, който се намираше на няколко километра нагоре в долината. Тя любезно беше отхвърлила поканата на Едмънд да остане в Балнайд, докато се премести в новото си жилище. Никога преди не беше живяла в каравана, но идеята винаги бе привличала циганските й инстинкти и тя се възползва от тази възможност. Караваната беше паркирана зад къщата заедно с бетонобъркачките, ръчните колички, лопатите и страховитите купища баластра и от отворената врата тя можеше да държи под око работниците и да размени няколко думи с многострадалния архитект в момента, в който забележеше колата му да се подрусва нагоре по пътя. През първия или втория месец от това радостно чергарско съществуване беше лято и единствената опасност бяха буболечките и течащият покрив, когато валеше. Но когато задухаха зимните вихри, караваната трепереше под техните пориви и се клатеше несигурно на временното си пристанище като малка лодка в буря. Вайълет намираше това за доста вълнуващо и се наслаждаваше на тъмнината и на ветровитите нощи. Тя можеше да лежи на кушетката си, която беше прекалено къса и прекалено тясна за такава едра дама, да слуша пронизителния рев на вятъра и да гледа препускащите облаци в студеното небе, осветено от луната.

Но тя не прекарваше цялото си време в последователен тормоз или в увещаване на строителите. За Вайълет градината беше даже по-важна от къщата. Преди работниците да започнат да работят вътре, тя беше ангажирала човек с трактор, който изтръгна всички стари колове на оградата и разкъсаната тел. На тяхно място Вайълет засади жив плет от двете страни на алеята и навсякъде около малкото й парче земя. След десет години той все още не беше висок, но беше плътен, здрав и винаги зелен и предлагаше добър подслон за птички.

Между този плет тя посади дървета. На изток иглолистни. Не любимите й, но бързорастящи и подходящи за задържане на най-студените ветрове. Надвиснали над поточето, на запад растяха изкривен бъз, върби и двойна бяла череша. В дъното на градината тя поддържаше растителността ниска, за да можеше да се запази гледката. Там растяха азалии и очеболи, които напролет пускаха разклонения от луковици в неравната трева.

Имаше две криви цветни лехи — една с тревисти растения и една с рози, а между тях се простираше тревна площ с прилични размери, но тя беше под наклон и трудно се подрязваше. Вайълет беше купила електрическа косачка, но Едмънд — намесвайки се отново — реши, че тя може да среже кабела и да я хване ток, затова се уговори с Уили Сноди да идва веднъж в седмицата и да върши тази работа. Вайълет отлично знаеше, че Уили е по-некомпетентен дори от нея самата, когато ставаше въпрос за сложно оборудване, но се съгласи на принципа на по-малкото съпротивление. Тя го оставяше всеки път сам да се оправя с косачката убиец, но съвсем скоро той престана да идва. И тогава щастливата Вайълет започна сама да коси тревата, и то съвсем качествено.

Но тя не каза нищо на Едмънд.

Що се отнася до къщата, тя я преобрази, като я обърна с краката нагоре и отвори всички тесни и болнаво разположени стаи. Сега главният вход гледаше на север, а старата входна врата се бе превърнала в остъклена градинска врата, която се отваряше направо от хола. Вайълет разруши бетонените стълби и сега на тяхно място се издигаше полукръглото рамо на стълба, изградена от стари камъни, които бяха останали от разрушената дига. В пукнатините между камъните растеше ароматна мащерка, която ухаеше възхитително, когато някой стъпеше отгоре.

Скоро Вайълет реши, че не може да понася безличния цвят на каменните стени на Пенибърн, и ги боядиса в бяло. Прозорците и вратите бяха обрамчени в черно, което придаде на фасадата на къщата свежо и земно излъчване. За да я разкраси, тя посади глициния, която за десет години порасна едва до рамото й, а докато стигнеше до покрива, вероятно Вайълет нямаше да е вече сред живите. На седемдесет и седем може би беше по-добре човек да се придържа към устойчиви годишни растения.

Единственото, което липсваше, беше оранжерията. В Балнайд беше построена по същото време, както къщата. Изграждането й се дължеше на настойчивостта на майката на Вайълет, лейди Примроуз Ейкънсайд — жена, която не е била привързана много към дейностите на открито. Според лейди Примроуз, ако трябва да живееш в шотландската пустош, оранжерията е абсолютно задължителна. Освен че снабдяваше къщата със саксийни растения и грозде, беше и място, където да се седне, когато слънцето грее, но вятърът все още реже. Такива дни, както всички знаеха, се случваха с учудваща честота през зимните, пролетните и есенните месеци. Но лейди Примроуз беше изкарала и голяма част от летата в оранжерията си в забавления с приятелите си и в игра на бридж.

Вайълет обожаваше оранжерията на Балнайд поради доста по-малобройни социални причини, като изпитваше удоволствието от топлината, от спокойствието, от аромата на влажна земя и на папрати и фрезии. Когато времето беше твърде сурово, за да се занимава с градината, винаги можеше да поработи в оранжерията, а какво по-добро място да поседнеш след обяда и да се опиташ да решиш кръстословицата на вестник „Таймс“.

Да, липсваше й, но след дълъг размисъл бе решила, че Пенибърн е твърде малка и скромна за такъв екстравагантен придатък. С оранжерията къщата би изглеждала претенциозна и глупава, а тя не беше готова да причинява подобна обида на новия си дом. И едва ли щеше да представлява трудност да седне в закътаната си слънчева градина и да се опита да реши кръстословицата там.

* * *

Сега тя беше в градината си, след като целия следобед бе поставяла колове и заривала с пръст архангеловите маргарити, преди есенните ветрове да ги съборят. Беше ден, през който вече започваш да мислиш за есента. Не студен, но хладен, с определен аромат във въздуха — освежаващ. Фермерите събираха реколтата и далечното боботене на комбайн, който жънеше във високите ниви с ечемик, бе характерно за сезона и по някакъв особен начин успокояващо. Небето беше синьо, но осеяно с облаци, навети откъм запад. Примигващ ден, както го наричаха старите хора, защото слънцето се показваше и се скриваше.

За разлика от много други хора Вайълет не тъгуваше по заминаващото си лято и перспективата за предстоящата дълга тъмна зима.

— Как издържаш да живееш в Шотландия? — я питаха понякога. — Времето е толкова непредвидимо, толкова много дъжд, толкова студено.

Но Вайълет знаеше, че не би могла да понесе да живее никъде другаде, и никога не бе жадувала да се премести. Докато Джорди беше жив, двамата доста пътуваха. Бяха обиколили Венеция и Истанбул, бяха се разходили из арт галериите на Флоренция и Мадрид. Веднъж се бяха включили в археологически круиз до Гърция; друг път бяха обиколили с кораб фиордите на Норвегия, толкова на север чак до Полярния кръг и белите нощи. Но без него Вайълет не изпитваше желание да пътува извън страната. Тя предпочиташе да стои тук, където корените й бяха дълбоки, заобиколена от природа, която познаваше от дете. А що се отнася до времето, тя не му обръщаше внимание, независимо дали беше заледено, или валеше сняг, или духаше, или валеше дъжд, или беше горещо, стига да можеше да излезе на открито и да бъде част от всичко това.

Което си личеше и от телосложението и външността й — обгоряла и набръчкана от времето като стар фермер. Но пък какво значение имаха няколкото бръчки, когато си на седемдесет и седем? Ниска цена, която да платиш за едни изпълнени с енергия и дейност старини.

Тя заби последния кол и зави последния къс жица, с което приключи за деня. Отстъпи назад в тревата, за да огледа каква работа бе свършила. Пръчките се виждаха, но след като архангеловите маргарити малко се сгъстяха, щяха да се скрият. Погледна ръчния си часовник. Почти три и половина. Тя въздъхна — както винаги с нежелание да остави работата в градината и да се прибере вътре. Но махна ръкавиците си, пусна ги в ръчната количка, където бе събрала инструментите си, остатъците от пръчките и рулото с тел, и занесе всичко в гаража зад къщата, където прилежно подреди всичко за следващия работен ден.

След това влезе в къщата през кухненската врата, събу гумените си ботуши и закачи връхната си дреха на една кука. В кухнята напълни чайника и го включи. Приготви поднос с две чаши и чинийки, каничка с мляко, купа със захар и чиния с шоколадови, подпомагащи храносмилането бисквити. (Вирджиния не ядеше нищо по време на чая, но Вайълет никога не отказваше една малка закуска.)

Качи се до спалнята, изми си ръцете, намери чифт обувки, среса косата си и постави малко пудра на лъщящия си нос. Когато бе вече готова, чу по хълма да се изкачва кола, която зави по алеята. След миг чу вратата на колата да се затваря и да се отваря собствената й входна врата, както и гласа на Вирджиния:

— Вай.

— Идвам.

Тя си сложи перлите, оправи един стърчащ кичур и слезе по стълбите. Снаха й стоеше в хола и я чакаше; дългите й крака бяха обути в панталони от рипсено кадифе, а върху раменете й бе наметнато кожено сако. Имаше нова прическа, забеляза Вайълет, издърпана назад от челото й и завързана отзад на тила й с панделка. Както винаги, изглеждаше небрежно-елегантна, но вече и по-щастлива — нещо, което Вайълет не бе забелязвала напоследък.

— Вирджиния. Колко хубаво да си у дома отново. И колко шик изглеждаш. Прическата ти много ми харесва. — Те се целунаха. — В Лондон ли ти я направиха?

— Да. Реших, че може би е време да си сменя имиджа. — Тя се огледа. — Къде е Хенри?

— Навън, ловува с порове заедно с Уили Сноди.

— О, Вай!

— Всичко е наред, ще се върне до половин час.

— Нямах предвид това. Защо си прекарва времето с онзи стар негодник?

— Е, няма с кого да си играе, защото всички деца са на училище. И той се заприказва с Уили, когато дойде да окоси тази седмица тревата, а Уили го покани на лов с порове. Той изглеждаше много заинтригуван, затова го пуснах. Нямаш нищо против, нали?

Вирджиния се засмя и поклати глава:

— Не, разбира се, че не. Просто беше малко неочаквано. Смяташ ли, че Хенри осъзнава какво влече след себе си ловът? Това е доста жестока работа.

— Нямам представа. Безспорно ще чуем всичко за това, като се върне. Уили ще се погрижи да дойде навреме, сигурна съм.

— Винаги съм смятала, че не може много да се разчита на стария пияница.

— Той не би посмял да не изпълни обещанието си спрямо мен и никога не се напива следобед. Кажи сега как си? Добре ли прекара?

— Страхотно. Заповядай… — Тя пъхна в ръцете на Вайълет плосък пакет, впечатляващо опакован. — Донесох ти подарък от големия град.

— Скъпа моя, нямаше нужда.

— Благодаря ти за това, че гледа Хенри.

— Аз обожавам да го гледам. Но той копнее да те види и да се прибере у дома в Балнайд. Беше си събрал нещата и беше готов много преди да закуси днес. Е, сега искам да чуя всичко за всичко. Ела да си отворя подаръка.

Тя тръгна към всекидневната и се настани удобно в собствения си стол край камината. Усети облекчение в краката си. Вирджиния седна на подлакътника на дивана. Вайълет развърза панделката и разопакова хартията. Показа се плоска кутия в оранжево и кафяво. Тя махна капака. Вътре имаше сгънат и пригладен между пластовете тънка хартия шал на „Хермес“.

— О, Вирджиния, това е твърде много!

— Не повече от това, което заслужаваш.

— Но да гледам Хенри, беше голямо удоволствие за мен.

— Донесох подарък и на него. В колата е. Помислих си, че може да го отвори тук, преди да го заведа у дома.

Шалът беше целият в розово и синьо и зелено. Точното нещо, необходимо да даде цвят на онази сива вълнена рокля.

— Не знам как да ти се отблагодаря. Наистина е възхитителен. А сега… — Тя сгъна шала, върна го в кутията му и я остави настрана. — Хайде да пийнем по чаша чай, а ти да ми разкажеш как прекара в Лондон. Искам да чуя всички подробности…

* * *

— Кога се върна?

— Снощи, с редовния полет. Едмънд ме посрещна на „Търнхаус“. Отидохме в Единбург и вечеряхме в „Рафаелис“, а след това се прибрахме с колата у дома.

— Надявам се — Вайълет прикова с твърд поглед Вирджиния, — че сте използвали времето, прекарано заедно, за да разрешите различията си.

Вирджиния прояви благоприличие и погледна засрамено.

— О, Вай, толкова ли много личи?

— Очевидно е и за сляп човек. Аз не говорех за това, но трябва да знаете, че Хенри страшно много се притеснява, ако майка му и баща му не са в добри отношения.

— Хенри говори ли с теб за това?

— Да. Много е разстроен. Според мен чувства, че да отиде в Темпълхол, е достатъчно лошо, но двамата с Едмънд да сте се хванали за гушата, е повече от това, което той може да понесе.

— Не беше точно така.

— Ледената любезност е може би по-лоша.

— Зная. И съжалявам. Ние с Едмънд се сдобрихме. Като казвам това, нямам предвид, че нещо се е променило. Едмънд няма да отстъпи от решението си, а аз все още смятам, че е ужасна грешка. Но поне постигнахме примирие. — Тя се усмихна. — След вечеря той ми подари това. — И тя протегна тънката си китка, за да покаже широката златна гривна. — Това е подарък за добре дошла у дома. Ще бъде невъзпитано да я нося начумерена.

— Това е голямо облекчение за мен. Успях да убедя Хенри, че ще се вразумите и отново ще бъдете приятели. И съм благодарна и на двама ви, че не съм го разочаровала. Той има нужда от много увереност, Вирджиния. От много сигурност.

— О, Вай, мислиш ли, че не го зная?

— А има и още нещо. Той е много притеснен за Еди. Страхува се от Лоти. Смята, че тя може по някакъв начин да нарани Еди.

Вирджиния се намръщи:

— Той ли ти каза това?

— Говорихме си за това.

— Смяташ ли, че е прав?

— Децата са проницателни. Като кучетата. Те разпознават злото там, където може би ние, възрастните, не го виждаме.

— „Злото“ е силна дума, Вай. Знам, че изтръпвам, като се сетя за нея, но винаги съм си казвала, че е безобидно смахната.

— Наистина не зная — каза Вайълет. — Но обещах на Хенри, че всички ние ще наблюдаваме внимателно ситуацията. И ако говори с теб за това, трябва да го изслушаш и да се опиташ да го успокоиш.

— Разбира се.

Сега, след като тази необходима обмяна на информация бе приключила безопасно, Вайълет поведе разговора в по-приятна посока:

— Разкажи ми за Лондон. Купи ли си рокля? Какво друго прави? Видя ли Алекса?

— Да. — Вирджиния се наведе напред, за да си сипе още чай. — Да, купих си рокля и, да, видях Алекса. Искам да си поговорим с теб за това. Вече казах на Едмънд.

Сърцето на Вайълет подскочи. Какво, за бога, пък се е случило сега?

— Тя добре ли е?

— Никога не е била по-добре. — Вирджиния се облегна на стола си. — Има мъж в живота й.

— Алекса има млад мъж? Но това е прекрасна новина! Бях започнала вече да си мисля, че на милото дете никога няма да му се случи нещо вълнуващо.

— Те живеят заедно, Вай.

За момент Вайълет замълча. После попита:

— Живеят заедно ли?

— Да. И не говоря празни приказки. Тя специално ме помоли да ти кажа.

— И къде точно живеят заедно?

— На „Овингтън стрийт“.

— Но… — Разтревожена, Вайълет, търсеше думите. — Но… от колко време се случва това?

— От около два месеца.

— Кой е, какъв е?

— Казва се Ноел Кийлинг.

— С какво се занимава?

— С реклама.

— На колко години е?

— Горе-долу колкото мен. Добре изглежда. Много чаровен.

Горе-долу на възрастта на Вирджиния. Хрумна й ужасна мисъл:

— Надявам се, че вече не е женен.

— Не. Много подходящ ерген.

— А Алекса…?

— Алекса сияе от щастие.

— Дали ще се оженят?

— Нямам представа.

— Мил ли е с нея?

— Мисля, че да. Видях го съвсем за малко. Той се прибра от работа и пихме по едно пиене. Донесе цветя на Алекса. А не знаеше, че ще бъда там, така че не ги е купил, за да ме впечатли.

Вайълет остана мълчалива, като се опитваше да приеме това невероятно разкритие. Те живееха заедно. Алекса живееше с мъж. Делеше едно легло, делеше един живот с него. Неомъжена. Тя не одобряваше това, но беше по-добре да запази за себе си мнението си. Единственото, което имаше значение, бе Алекса да знае, че всички те ще я подкрепят, каквото и да стане.

— Какво каза Едмънд?

Вирджиния сви рамене:

— Не много. Със сигурност няма да отлети за Лондон със заредена пушка. Но мисля, че се притеснява дори само заради факта че Алекса е момиче с известно състояние… има онази къща и парите, които наследи от лейди Черитън. Което, както отбеляза Едмънд, е доста.

— Притеснява се, да не би този млад мъж да преследва парите й ли?

— Възможно е, Вай.

— Ти видя ли го? Какво мислиш за него?

— Харесах го…

— Но имаш резерви?

— Той е толкова представителен. Приятен. Дори, бих казала, чаровен. Не съм сигурна дали мога да му вярвам…

— О, скъпа!

— Но това са само предположения. Може и напълно да греша.

— Какво можем да направим?

— Нищо. Алекса е на двайсет и една и сама трябва да решава.

Вайълет знаеше това. Но Алекса… толкова далече. В Лондон.

— Само ако можехме да се запознаем с него. Това би могло да сложи нещата на по-нормална основа.

— Напълно съм съгласна с теб и ти ще се запознаеш с него. — Вайълет хвърли бърз поглед към снаха си и видя, че тя се усмихва и изглежда доволна от себе си като котка, която е изяла сметаната. — Боя се, че се намесих и вдигнах шум като майка. Говорих и с двамата и те се съгласиха да дойдат заедно за уикенда на танците на семейство Стейнтън. Ще останат в Балнайд.

— О, колко умно си постъпила! — Вайълет беше толкова възхитена, че щеше да разцелува Вирджиния. — Какво възхитително момиче си ми ти! Може би това е най-добрият начин да се уредят нещата, без, разбира се, да очакваме твърде много от една такава възможност.

— Точно това си помислих и аз. И дори Едмънд одобрява идеята ми. Но ще трябва да сме много естествени, тактични и реалистични. Никакви намекващи погледи или многозначителни забележки.

— Имаш предвид да не казвам нищо относно това, че трябва да се оженят. — Вирджиния поклати утвърдително глава. Вайълет се замисли и след малко каза: — Знаеш, че не бих могла. Достатъчно модерна съм, за да зная кога да си държа езика зад зъбите. Но като живеят заедно, младите хора си създават толкова трудни ситуации. Те правят нещата толкова трудни за нас. Ако обърнем твърде голямо внимание на младия мъж, той може да си помисли, че му оказваме натиск, и може да се отдръпне и да разбие сърцето на Алекса. А ако пък не направим достатъчно за него, Алекса може да реши, че не го одобряваме, и това ще разбие сърцето й.

— Не бих била толкова сигурна. Тя вече е достатъчно пораснала и има много повече вяра в себе си. Променила се е.

— Не бих понесла да бъде наранена. Не и Алекса.

— Боя се, че повече не можем да я пазим. Връзката й е стигнала вече твърде далеч.

— Да — каза Вайълет, като се почувства някак си смъмрена. Моментът не бе подходящ за безпокойство и тревоги. Ако искаше да бъде полезна на някого, трябваше да бъде здравомислеща. — Напълно си права. Всички ние трябва…

Но нямаше време за повече. Чуха входната врата да се отваря и с хлопване да се затваря.

— Мами!

Хенри се беше върнал. Вирджиния остави чашата си и скочи на крака. Алекса бе забравена. Тръгна към вратата, но Хенри беше вече там и връхлетя към тях със зачервени бузи от въодушевление и от усилието да изкачи на бегом хълма.

— Мами!

Тя протегна ръце и той се хвърли в прегръдката й.

Деветнадесета глава

Събота, 27-и

Когато работеше в Единбург, Едмънд често получаваше покани от добронамерени приятели за вечерни партита, в случай че му се стореше непосилно да изминава дългото разстояние между Единбург и Страткрой два пъти на ден. Но всъщност километрите не бяха проблем, защото по-важно за него бе да се прибере в Балнайд при семейството си. Само късна бизнес вечеря в Единбург, ранен полет, който трябваше да хване, или непроходими зимни пътища можеха да го накарат да остане в града и да прекара нощта в апартамента в Морай Плейс.

Освен това той обичаше да шофира. Колата му беше едновременно мощна и безопасна, а той познаваше като дланта си магистралата, отклонявайки се по Четвърта и през Пета до Релкърк. Веднъж щом прекосеше Релкърк, караше по второстепенни пътища, което налагаше по-благоразумна скорост, но дори така пътуването рядко му отнемаше повече от час.

Той използваше това време, за да се отърси от стреса на работния ден и от вземането на решения, като остави съзнанието си да се съсредоточи върху многото други, но също така поглъщащи страни на забързания му живот. През зимата слушаше радио — не новини или политически дискусии — той имаше достатъчно и от двете до момента, в който най-накрая разчистеше бюрото си и заключеше всички поверителни документи, — а Радио Три, класически концерти и ерудирани изпълнения. През останалата част от годината, когато денят бе по-дълъг, вече не шофираше по тъмно. Едмънд изпитваше повече удоволствие и успокоение от гледката на разгръщащите се сезони във вътрешността на страната. Оранта, сеитбата, зелената премяна на дърветата, първите агънца по пасищата, позлатяването на посевите, берачите на малини по дългите бразди с храсти, жътвата, есенните листа, първите снегове.

Сега бе жътва. В тази хубава ветровита вечер гледката беше едновременно спокойна и грандиозна. Полета и ферми бяха окъпани в отблясъци от слънчеви лъчи, а въздухът бе толкова чист, че всеки зъбер или циркус на далечните хълмове се открояваше с изумителна яснота. Светлината струеше над тях, докосвайки върховете им с отразено сияние; реката покрай пътя искреше и шумеше, а небето, осеяно с облаци, беше безкрайно.

От дълго време не се бе чувствал толкова доволен. Вирджиния се бе завърнала и отново беше с него. Подаръкът му за нея беше най-малкото нещо, което можеше да направи като извинение за нещата, които й беше казал в деня на първото избухване: бе я обвинил, че задушава Хенри, като иска да го задържи до себе си поради егоистични причини; че не мисли за никого другиго, освен за себе си. Тя беше приела гривната с признателност и любов и неопределеното й удоволствие беше хубаво като прошка.

След вечерята в „Рафаелис“ предната вечер той я беше откарал у дома в Балнайд през слабо осветената околност, под покривалото на невероятната гледка на небето, розово на запад и набраздено като от някаква огромна четка с тъмносиви облаци.

Бяха се прибрали в празната къща. Той не можеше да си спомни кога за последно това се беше случвало, и това направи прибирането им у дома още по-специално. Без кучета, без деца, само те двамата. Той беше разтоварил багажа, след това беше качил две малцови уискита в тяхната спалня, беше седнал на леглото и я беше наблюдавал да разопакова багажа. Нямаше усещането за бързане, защото цялата къща, нощта, сладката тъмнина принадлежаха на тях. По-късно той си взе душ, а Вирджиния си взе вана. Тя дойде при него, ухаеща и свежа, и те правиха любов по най-задоволяващия и блажен начин.

Той знаеше, че още не бяха заровили томахавката — Вирджиния не искаше да загуби Хенри, а Едмънд бе решил, че трябва да замине. Но за момента бяха спрели да се карат и с малко късмет това можеше да бъде забравено.

Освен това имаше и други хубави неща, на които да се радва. Тази вечер щеше да види малкия си син след седмица раздяла. Щеше да има много за разказване и много за слушане. А след това — след няколко дни, щеше да дойде септември, когато Алекса щеше да дойде с младия си приятел.

Бомбата, която Вирджиния хвърли с новината за Алекса, беше заварила Едмънд неподготвен и го бе объркала, но не и в шок, нито в неодобрение. Той изключително много обичаше дъщеря си и познаваше многобройните й истински качества, но през последните една-две години неведнъж тайно беше си пожелавал тя да престане да си смуче пръста и да започне да пораства. На двайсет и една с нейната липса на изтънченост, срамежливост и тантуресто дупе бе започнала да го смущава. Беше свикнал да е заобиколен от елегантни и светски жени (включително секретарката му) и се мразеше заради собствената си липса на търпение и заради раздразнителността си към Алекса. Но сега вече тя съвсем сама си беше намерила мъж, и то представителен, ако се вярваше на Вирджиния.

Може би трябваше да вземе по-строги мерки. Но той никога не бе харесвал представата за себе си като глава на семейство и бе по-загрижен за човешката страна на положението, отколкото за моралната.

Както винаги когато беше изправен пред дилема, той решаваше да върви по собствените си правила. Да действа позитивно, да планира негативно, да не очаква нищо. Най-лошото, което можеше да се случи, беше Алекса да бъде наранена. За нея това би било ужасен опит, но в крайна сметка тя щеше да излезе от това положение по-зряла и, да се надяваме, по-силна.

* * *

Той влезе в Страткрой, когато часовникът на църквата отмерваше седем. Помисли си, предвкусвайки удоволствието, че се прибира у дома. Кучетата ще са там, освободени от клетките от Вирджиния, и Хенри — в банята или пиейки чая си в кухнята. Той щеше да седне с него, докато яде рулцата си от раци или телешки бургери или какъвто и да било там ужас, който беше избрал да яде, и да изслуша всичко, което му се бе случило през седмицата, като междувременно си пийва един много дълъг и много силен джин с тоник.

Което му напомни, че тоникът бе свършил. Беше допуснал шкафовете с напитки да се изпразнят от тази безценна стока. Едмънд имаше намерение да спре и да купи цял стек, преди да напусне Единбург, но просто беше забравил. Затова подмина моста за Балнайд, влезе в селото и паркира пред пакистанския супермаркет.

Всички останали магазини отдавна бяха спуснали кепенците си, но пакистанците, изглежда, не затваряха никога. Дълго след девет часа вечер те все още продаваха кутии с мляко, хляб, пица и замразени ястия с къри на всички, които искаха да ги купят. В магазина имаше и други клиенти, но те пълнеха собствените си телени кошници от лавиците или се обръщаха за помощ към господин Исхак. Ето защо на Едмънд се усмихна госпожа Исхак, която бе от другата страна на щанда. Тя беше миловидна дама с големи тъмни очи, оградени с тъмен грим. Тази вечер носеше масленожълта копринена дреха и по-бледожълт копринен шал, заметнат около главата и раменете й.

— Добър вечер, господин Еърд.

— Добър вечер, госпожо Исхак. Как сте?

— Много добре, благодаря.

— Как е Кадежа?

— Гледа телевизия.

— Чух, че прекарала следобеда в Пенибърн заедно с Хенри.

— Да, и, боже мой, прибра се цялата мокра!

Едмънд се засмя:

— Строили са язовирни стени. Надявам се, не сте сърдита.

— Ни най-малко. Прекарала е фантастично.

— Бих искал малко тоник, госпожо Исхак. Имате ли?

— Но, разбира се. Колко бутилки ви трябват?

— Две дузини?

— Ако почакате, ще ги донеса за вас от склада.

— Благодаря.

Тя излезе. Едмънд зачака търпеливо тя да се върне, когато чу зад себе си един глас:

— Господин Еърд.

Беше толкова близо, точно зад гърба му, че той се стресна. Завъртя се и се озова лице в лице с братовчедката на Еди — Лоти Карстеърс. Откакто тя живееше с Еди, я мярна веднъж-дваж да се мотае из селото, но изпитваше болка и се отдръпваше, избягвайки да се изправи срещу нея. Сега нямаше измъкване, бе приклещен в ъгъла.

— Добър вечер.

— Помните ли ме? — Тя проговори сякаш престорено свенливо. Едмънд не желаеше да се намира толкова близо до нея с бледата й, безкръвна кожа и подчертаното внушение за мустак на горната й устна. Косата й беше с цвета и почти с консистенцията на стоманена вълна, а под гъстите извити вежди очите й бяха кафяви като френско грозде, кръгли и почти немигащи. Независимо от всичко това видът й беше сравнително нормален. Носеше блуза, пола, дълъг зелен шлифер, закачливо украсен с блестяща брошка, и обувки с високи токчета, на които леко се полюшваше, докато говореше с Едмънд. — Аз бях при лейди Балмерино, а сега живея при Еди Файндхорн. Виждам ви в селото, но не съм имала възможност да си побъбрим за едно време…

Лоти Карстеърс. Може би бе на около шейсет и въпреки това не се беше променила кой знае колко от времето, когато работеше в Крой и предизвикваше у всеки човек в къщата неописуема досада и раздразнение с потайното си поведение и навика й винаги да се появява точно когато най-малко я очакваха. Арчи все се кълнеше, че тя подслушва, и постоянно отваряше вратата, очаквайки да я хване как се е навела и подслушва. Едмънд си спомняше, че следобед неизменно бе облечена с кафява вълнена рокля с муселинена престилка. Муселинената престилка беше идея на Лоти. Кафявата рокля имаше петна под мишниците, а едно от най-неприятните неща беше миризмата, която се носеше от Лоти.

Семейството протестираше силно и Арчи поиска майка му да вземе някакви мерки, за да оправи положението. Но бедничката лейди Балмерино, заета с приготовленията за сватбата на Арчи — с настаняването на гостите и с организирането на партито в Крой за вечерта на големия ден, не се чувстваше достатъчно силна да уволни прислужницата си. Тя беше толкова добросърдечна, че не можеше да извика Лоти, да се изправи срещу нея и честно да й каже, че мирише.

Когато близките й я нападаха, тя се оправдаваше с аргументи, които не издържаха на атаките им.

— Трябва някой да чисти стаите и да оправя леглата.

— Сами ще си оправяме леглата.

— Бедна е — има една-единствена рокля.

— Добре, купи й още една.

— Може би е нервна.

— Не толкова, че да не може да се измие. Дай й един сапун „Лайф бой“.

— Не съм сигурна, че това ще оправи нещата. Може би… за Коледа… бих могла да й подаря малко пудра.

Но дори това плахо намерение не доведе до нищо, а малко след сватбата Лоти изпусна таблата и изпочупи рокингамския сервиз от китайски порцелан и лейди Балмерино беше принудена най-сетне да я уволни. За Коледа Лоти вече не работеше в Крой.

Сега, хванат в капан в магазина на господин Исхак, Едмънд се чудеше дали тя пак не мирише. Нямаше обаче намерение да рискува, затова, като се опитваше да не бъде твърде очебийно, се отдръпна една-две крачки назад.

— Да — каза той, като се опитваше да звучи, колкото е възможно по-приятно и дружелюбно. — Разбира се, че ви помня…

— Онези дни в Крой! Годината, когато Арчи се ожени за Изабел. О, Господи, какви времена бяха тогава! Помня, че се върнахте от Лондон за сватбата и бяхте през цялата онази седмица, като помагахте на лейди Балмерино с едно друго.

— Май изтече много вода оттогава.

— Да.

— А всички вие бяхте толкова млади. А старият лорд и лейди Балмерино бяха толкова добри и мили. Крой сега се е променил, чувам, и не към по-добро. Но след това настъпиха тежки времена за всички. Беше тъжен ден, когато почина лейди Балмерино. Тя винаги е била толкова добра с мен. Както и с родителите ми. Те също починаха. Вие знаете, нали? Аз исках да говоря с вас, но някак си не ви срещах в селото. И всички вие толкова млади. И Арчи с двата си здрави крака… представям си откъснатия му крак. Никога не бях чувала за толкова нелепо нещо…

„О, госпожо Исхак, връщайте се по-бързо. Моля ви, госпожо Исхак, връщайте се.“

— … чувам всички новини за вас от Еди, разбира се. Много се тревожа за Еди, тя толкова е напълняла, няма да е добре за сърцето й. И всички вие толкова млади. И онази Пандора! Прелитаща около мястото като въртящ се похлупак. Ужасен начин, по който замина, нали? Интересно, че повече не се върна у дома. Винаги съм си мислила, че може да се върне за Коледа, но не. И не беше на погребението на лейди Балмерино — е, съжалявам, а и не обичам да казвам подобни неща, но според мен беше направо безбожно. Но тя винаги е била малка нощна птица… в повече от едно значения… Вие и аз знаем това, нали?

В този момент тя избухна в силен маниакален смях и удари Едмънд закачливо, но доста болезнено по ръката. Неговата непосредствена и интуитивна реакция беше да я удари и той — един хубав юмрук, фрас — точно във върха на дългия й любопитен нос. Той си я представи как се набръчква, когато уцели лицето й. Представи си и заглавията в местния вестник: „Земевладелец от Релкъркшър нападнал дама от Страткрой в селския супермаркет“. Той пъхна ръцете си със свити юмруци в джобовете на панталона.

— … а съпругата ви е била в Лондон? Хубаво. А малкото момченце — при баба си. Понякога го виждам наоколо. Той е слабичък, нали? — Едмънд чувстваше как кръвта му се качва в главата. Чудеше се колко дълго още можеше да се контролира. Не можеше да си спомни кога някой човек го беше довеждал до такава безсилна ярост. — … мъничък за възрастта си, бих казала… не е силен…

— Съжалявам, господин Еърд, че ви задържах толкова много. — Беше мекият глас на госпожа Исхак, която най-накрая прекъсна потока от злонамерени глупости на Лоти. Госпожа Исхак, слава на бога, дойде да го освободи със стека тоник, който носеше пред себе си като оброк.

— О, благодаря, госпожо Исхак. — И нито миг повече. — Дайте да взема това. — Той отиде да я освободи от тежкия й товар. — Дали бихте записали това на сметката ми? — Той лесно можеше да плати в брой, но не искаше да се бави и миг повече от необходимото.

— Разбира се, господин Еърд.

— Благодаря.

Със стека в ръце той се обърна, за да поиска разрешение от Лоти и да се измъкне.

Но Лоти си беше тръгнала. Внезапно и объркващо тя просто беше изчезнала.

Двадесета глава

Вторник, 13-и

— Тази твоя леля винаги ли е живяла в Майорка?

— Не, тук е само от две години. Преди това е живяла в Париж, преди това — в Ню Йорк, а преди това — в Калифорния — обясни Люсила.

— Като птица без гнездо.

— Предполагам, че е така, но по пътя е събрала доста приятни спомени.

Джеф се засмя:

— Как изглежда?

— Не знам, защото никога не съм я виждала. Когато съм се родила, вече е била изчезнала, омъжена за ужасно богат американец, и е живеела в Палм Спрингс. Струваше ми се, че тя би трябвало да е най-обаятелната жена на света. Толкова кокетна и изтънчена, сякаш излязла от някоя от онези пиеси от трийсетте години на двайсети век, в която мъжете падали около нея като кегли, а тя винаги била безсрамно жестока към тях. Избягала е, когато е била на осемнайсет. Толкова страшна, но и смела постъпка. На мен никога не би ми стискало толкова. И винаги е била красива.

— Дали все още е красива?

— Не виждам защо да не е. Все пак е само на четирийсет, още не е преминала към залязващата част от живота. Има неин портрет в трапезарията в Крой. Нарисуван е, когато е била на около четиринайсет, и дори тогава е била изумително красива. Има и много нейни снимки из цялата къща — в рамки или в стари албуми, които дядо ми е пълнил с моментални снимки. Много се радвах, когато валеше, защото тогава можех да разглеждам тези стари албуми и да се отдавам на мислите си. А когато хората говореха за нея, започвайки дори с неодобрение към неразумната й постъпка и липсата на загриженост за родителите й, в крайна сметка винаги си спомняха някакъв забавен анекдот с участието на Пандора и се смееха.

— Тя изненада ли се, когато й се обади по телефона?

— Естествено, че да. Но бе приятно изненадана, а не ужасено изненадана. В началото едва можеше да повярва, че наистина съм аз. Но после просто каза: „Разбира се, че може да дойдете. Колкото се може по-скоро. И може да останете, колкото пожелаете“. После ми даде напътствия и затвори. — Люсила се усмихна. — Така че можем да останем поне седмица.

Те си бяха наели кола — малък сеат — най-евтиното, което успяха да намерят, и сега бяха на път, прекосявайки острова, като караха през равна, интензивно култивирана провинциална област, в която тук-там като точици се появяваха бавнодвижещи се вятърни мелници. Беше следобед и от голямата жега имаше мараня по пътя пред тях. От лявата им страна в далечината се виждаше и леко неясна планинска верига, която изглеждаше почти непроходима. От другата страна, някъде извън погледите им, се простираше морето. За да се освежат, бяха отворили всичките прозорци, но вятърът беше горещ, прашен и много сух. Джеф караше, а Люсила стоеше до него с къс хартия, на която бе надраскала напътствията на Пандора.

Люсила се бе обадила на Пандора от Палма, където сутринта бяха пристигнали с Джеф с лодка от Ибиса. Бяха прекарали една седмица в Ибиса при Ханс Бергдорф — приятел на Джеф. Ханс беше художник и къщата му се оказа доста трудна за намиране, тъй като бе в най-горната част на Стария град, зад стените на древен крепостен град. Когато най-сетне я откриха, видяха, че е доста живописна. Беше варосана, с дебели стени, но невероятно примитивна. От издадения каменен балкон имаше панорамна гледка към целия стар град, новия град, пристанището и морето, но дори тези удоволствия почти не компенсираха факта, че готвенето трябваше да става върху миниатюрна газова печка, а единствената течаща вода беше студена и идваше от един-единствен кран. Затова Джеф и Люсила бяха ужасно мръсни, може би дори миризливи, а претъпканите чанти с багаж, скупчени на задната седалка, бяха пълни с отвратителни солени потни дрехи. Люсила, която не обръщаше особено внимание на външния си вид, беше започнала да си фантазира как ще си измие косата, а в отчаянието си Джеф си беше пуснал брада. Тя бе руса като косата му, но неравна и рунтава и затова приличаше по-скоро на някой бедняк, отколкото на викинг. Всъщност двамата представляваха толкова жалка картинка, че беше цяло чудо, че човекът, който даваше коли под наем, се съгласи да им даде сеата. Люсила забеляза, че на лицето му се изписа известно подозрение, но Джеф извади пачка песети, така че при това положение трудно можеше да им се откаже.

— Надявам се Пандора да има пералня — каза тя.

— Бих се задоволил и с басейн.

— Не може да си изпереш дрехите в басейн.

— Искаш ли да се обзаложим?

Люсила се вгледа през отворения прозорец на колата. Тя видя, че планините вече бяха доста по-близо, а природата сякаш бе по-жизнена. Имаше борчета и през отворените прозорци заедно с прахта нахлуваше ароматът на топла смола. Стигнаха до кръстовище, което пресичаше друг главен път. Спряха, за да пропуснат движението. Знакът на пътя гласеше: Пуерто дел Фуего.

— Добре, на прав път сме. А сега какво?

— Поемаме по пътя за Пуерто дел Фуего, но трябва да завием наляво след около два километра. Отбивката представлява малък път със знак „Кала Сан Торе“.

Движението намаля. Джеф се възползва от възможността и внимателно премина това кръстовище.

— Ако се озовем на пристанището, значи сме отишли твърде далеч.

— Добре.

Сега тя усети морския въздух. Почнаха да се появяват къщи, нов жилищен блок, гаражи. Минаха покрай конюшня за езда с малка ливада, на която тъжни и кльощави коне се опитваха да пасат.

— Горките създания — каза Люсила, която беше много милостива, но Джеф беше съсредоточил погледа си само върху пътя пред него.

— Ето знака „Кала Сан Торе“.

— Това е.

Отклониха се от нажежения двулентов път и изведнъж се озоваха сред зелена и свежа природа, пълна противоположност на равната гола земя, от която идваха. Високи борове хвърляха сянка по пътя, на места пронизвана от тънки снопове слънчева светлина, а от порутените ферми наоколо се чуваха доволно кудкудякане на кокошки и блеене на кози.

— Изведнъж всичко стана толкова красиво — забеляза Люсила. — О, виж това хубаво магаренце.

— Не изпускай поглед от картата, момиче. Какво следва?

Люсила послушно погледна записките си.

— Е, много остър завой надясно и после изкачване по хълма до последната къща на самия връх.

Те стигнаха до отбивката след следващия завой и Джеф премина на по-ниска предавка, за да успее да завие. Сеатът издаваше такъв шум, сякаш всеки момент можеше да изври като чайник, и болезнено бучеше, докато се изкачваше по стръмния виещ се път. Имаше и други къщи и големи вили, които едва се подаваха зад високите затворени порти и цъфналите градини.

— Ето това агентите на недвижими имоти наричат много търсен квартал — каза Люсила.

— Имаш предвид снобски.

— Мисля, че имам предвид скъп.

— Мисля, че и ти имаш предвид същото. Леля ти сигурно е много богата.

— Тя е преминала през калифорнийски развод — обясни Люсила с глас, който подсказваше, че няма нужда да казва нищо повече.

След още няколкостотин метра и няколко стръмни завоя стигнаха до целта си. Каса Роса. Името беше изписано красиво с декоративни плочки върху висока каменна стена и се виждаше много ясно, въпреки завесата от разцъфнали розови африкански цветя. Портите пред тях бяха отворени. Пътят, който беше много добре ограден, се виеше пред тях и се изкачваше по хълмчето до гаража. В гаража имаше една паркирана кола, а под сянката на чепато маслиново дърво бе паркирана още една — завиден тъмночервен мерцедес. Джеф изключи двигателя. Беше много тихо. После Люсила чу плисък от вода, като че ли от фонтан, и в далечината се чу лек звън от чанове на овце. Сега планините с белите си пусти върхове бяха много близо, а по-ниските им склонове бяха посребрени от маслинови горички.

Благодарни, че най-сетне бяха пристигнали, слязоха бавно от колата, протягайки потните си крайници. Тук, толкова високо, се усещаше лекият хладен и освежаващ бриз от морето. Люсила се огледа и видя, че Каса Роса се намира върху скалната стръмнина над тях. До главния вход водеше стълба, чиито стъпала бяха покрити със синьо-бели плочки, а по цялата дължина на стълбището стояха като на пост саксии с мушкато. Всичко това беше преплетено с буйни лилави бугенвилии, избуял хибискус, зъбна трева и плетеница от лазурносини грамофончета. Във въздуха се носеше сладкото им ухание заедно с влажния аромат на току-що напоена земя.

Това бе толкова удивително, толкова различно от всичко, което бяха преживявали досега, че за момент нито един от тях не можеше да обели и дума. После Люсила прошепна:

— Нямах ни най-малка представа, че ще е толкова величествено.

— Ами едно нещо е сигурно. Не можем да стоим тук цял ден.

— Да, прав си.

Люсила се обърна към стълбите, които водеха към входа. В този момент тишината бе нарушена от звука от остри токчета, бързащи по терасата над тях.

— Миличките ми! — В началото на стълбите се появи фигура, която протягаше ръце да ги приветства. — Чух колата. Пристигнахте. И не сте се изгубили. Колко сте умни и колко е прекрасно, че ви виждам.

* * *

Първото впечатление на Люсила от Пандора бе, че е нереално слаба. Изглеждаше безплътна, сякаш всеки момент щеше да се счупи. Да я прегърнеш, бе все едно да хванеш в ръце мъничко птиче. Не искаш да го гушнеш твърде силно, за да не се счупи на две. Косата й бе лешниково кестенява, прибрана назад и падаше свободно на бляскави къдрици върху раменете й. Люсила предположи, че Пандора е с такава прическа от осемнайсетгодишна и че изобщо не е намерила причина да смени този стил. Очите й бяха тъмносиви, засенчени от черни мигли, а извитите й устни — плътни и сладки. На дясната буза, точно над ъгълчето при горната й устна, имаше красиво кръгло тъмно петънце, което бе твърде секси, за да се нарече бенка. Носеше шалвари, розови като хибискус, златни верижки на шията, а на ушите — златни обеци. Тя ухаеше… Люсила познаваше този аромат. „Пойзън“. Тя също го бе ползвала, но така и не бе решила дали го обича, или го мрази. Усещайки го върху Пандора, все още не можеше да реши.

— Познах, че си Люсила — толкова много приличаш на Арчи… Сякаш не забелязваше отвратителния им външен вид — мръсните им къси панталони и мърлявите им тениски. Или не го показа по никакъв начин. — А ти би трябвало да си Джеф… — Тя подаде ръката си, чиито нокти бяха лакирани в розово. — Колко чудесно, че успя да дойдеш с Люсила.

Той пое ръката й в собствената си огромна лапа и леко изумен от топлото посрещане и зашеметяващата й усмивка, каза:

— Приятно ми е да се запознаем.

Тя веднага разпозна акцента му:

— Ти си австралиец. Колко прекрасно! Мисля, че досега никога не ми е гостувал австралиец. Пътуването ужасно ли беше?

— Не, никак даже. Просто беше горещо.

— Сигурно сте жадни…

— Да отидем ли да си вземем нещата от колата…?

— Може и по-късно. Нека първо пийнем по нещо. Елате. Един приятел е тук и искам да се запознаете.

Люсила се притесни ужасно. За Пандора нямаше значение, но те със сигурност не бяха в състояние да бъдат представени на когото и да било.

— Пандора, та ние сме ужасно мръсни.

— О, за бога, това е без значение. Той няма да има нищо против…

Тя се обърна и ги поведе по пътя, а на тях не им остана нищо друго, освен да я последват надолу по дългата сенчеста проветрива тераса с бели бамбукови столове, покрити с масленожълти възглавнички, и със страхотни синьо-бели порцеланови саксии с палми.

— Той не може да остане много дълго, а аз искам да се запознаете.

Те завиха зад къщата и следвайки тракането от високите токчета на Пандора, се озоваха под ослепителното слънце. Люсила копнееше за слънчевите си очила, които бе забравила в колата. Заслепена, все пак успя да види широката, засенчена с раирана тента открита тераса с мраморна настилка. Ниски стълби водеха към просторна градина, отрупана с цъфнали дървета и храсти. Пътеките в тревата бяха покрити с плочи, които образуваха кръг около синкавозелен, гладък като стъкло плувен басейн. Само при вида на този басейн Люсила усети, че се разхлажда. Вътре имаше надуваем дюшек, който се носеше по подводното течение, образувано от филтъра.

В другия край на градината, полускрита зад хибискуса, тя видя друга къща — малка, едноетажна, но със собствена тераса с изглед към басейна. Намираше се в сянката на висок бор, а отвъд ръба на покрива не се виждаше нищо друго, освен лазурносиньото небе.

— Ето ги, Карлос, пристигнаха живи и здрави. Явно упътванията ми не са били толкова объркващи, колкото се опасявахме.

В горната част на стълбите в сянката на навеса видяха ниска маса, а върху нея — поднос с чаши и висока кана, пепелник, чифт слънчеви очила, книга с меки корици. Наоколо имаше още бамбукови столове, отрупани с масленожълти възглавнички. Когато приближиха, от един от тях се изправи един мъж, който се усмихна в очакване да бъде представен. Беше много хубав. Висок, с тъмни очи.

— Люсила, скъпа, това е Карлос Макая — мой приятел. Карлос, това е Люсила Блеър, племенничката ми. И Джеф…

— Хоуланд — довърши Джеф.

— Той е австралиец. Не е ли вълнуващо? Сега да седнем и да пийнем нещо приятно. Това е чай с лед, но ако искате, мога да викна Серафина да донесе нещо по-силно. Може би кола? Или вино? — Тя започна да се смее. — Или шампанско? Каква добра идея. Но вероятно е малко рано за шампанско. Нека го запазим за по-късно.

Те казаха, че чай с лед звучи идеално. Карлос издърпа стол за Люсила и се настани до нея. Но Джеф, който обичаше да се припича на слънце като гущер, се облегна на перилата на терасата. Пандора се настани до него, краката й се поклащаха, а високият й сандал висеше от пръстите на единия й крак.

Карлос Макая сипа чай с лед и го подаде на Люсила.

— От Ибиса ли идвате?

— Да, пристигнахме днес сутринта с лодка.

— Колко дни бяхте там? — Английският му беше перфектен.

— Една седмица. Отседнахме при един приятел на Джеф. Къщата беше прекрасна, но ужасно примитивна. Затова изглеждаме така. Защото наистина сме мръсни, за което се извинявам.

Той не коментира това, а просто се усмихна разбиращо.

— А преди Ибиса?

— Аз бях в Париж. Именно там срещнах Джеф. Трябваше да стана художник, но там има толкова много неща за гледане и за правене, че не постигнах много.

— Париж е прекрасен град. За първи път ли беше там?

— Не, била съм и преди. Прекарах известно време, работейки като домашна прислужница, за да науча езика.

— А как пътувахте от Париж до Ибиса?

— Мислехме да пътуваме на стоп, но в крайна сметка си хванахме автобуса. Спирахме много често, за да може да разгледаме повече забележителности. Катедрали, замъци, винарски изби — такива неща.

— Не сте си губили времето. — Той хвърли бърз поглед към Пандора, която си бъбреше сладко с Джеф. Той я изучваше с поглед, сякаш тя бе някакъв странен вид от дивата природа, който той никога не бе виждал. — Пандора ми каза, че сега двете се виждате за първи път.

— Да. — Люсила се поколеба. Този мъж вероятно беше сегашният любовник на Пандора, което означаваше, че не бе нито времето, нито мястото да набляга на младежкото бягство на Пандора и на начина й на живот, който е водила след това. — Тя все беше в чужбина. Имам предвид, че живееше в чужбина.

— А твоят дом в Шотландия ли е?

— Да, в Релкъркшър. Там живеят родителите ми. — Последва кратка пауза. Тя отпи голяма глътка чай с лед. — Бил ли си в Шотландия?

— Не, учих в Оксфорд две години (това обясняваше английския му), но така и не намерих време да отида в Шотландия.

— Ние от цяла вечност искаме Пандора да се върне да ни види, но тя не идва.

— Може би не харесва студа и дъжда.

— Не е студено и дъждовно през цялото време. Само от време на време.

Той се засмя:

— Както и да е. Много е хубаво, че сте дошли да я видите и да й правите компания. А сега… — Той дръпна копринения си ръкавел и погледна часовника си. Бе красив и необичаен часовник с цифри, които представляваха мънички копия на знаменцата от шампионат по яхтинг, и с тежка златна верижка. Люсила се зачуди дали не му го е подарила Пандора. Може би флагчетата казваха „Обичам те“ с морзов код. — … Време ми е да тръгвам. Надявам се, ще ме извините, но трябва да работя.

— Разбира се…

Той се изправи отново на крака.

— Пандора, трябва да тръгвам.

— О, мили. Какъв срам. — Тя нагласи сандала си и скочи от перилата. — Както и да е, важното е, че намери време да се запознаеш с гостите ми. Ще дойдем да те изпратим.

— Не притеснявай всички.

— Така или иначе, те трябва да си вземат багажа. Умират от нетърпение да го разопаковат и да поплуват. Хайде… — Тя го хвана под ръка.

И така всички заедно стигнаха под сянката на маслиновото дърво, където беше паркирана колата му. Казаха си довиждане, той целуна ръката на Пандора и седна зад волана на мерцедеса.

Стартира двигателя и Пандора се отдръпна. Но преди да тръгне, каза:

— Пандора.

— Да, Карлос?

— Ще ми кажеш, ако промениш решението си, нали?

Тя не отговори веднага, но все пак поклати глава и каза:

— Няма да си променя решението.

Той се усмихна, сви рамене примирено, сякаш добродушно приемаше решението й. Включи колата на скорост, махна за последно и потегли, мина през портите и се спусна надолу по хълма, докато изчезна от погледите им. Те стояха и чакаха, докато звукът от двигателя на мерцедеса престана да се чува. Чуваха се само плясъкът на водата от фонтана, който не се виждаше, и звънът от чановете на овцете.

„Ще ми кажеш, ако промениш решението си.“

За какво ли я молеше Карлос? За момент Люсила се позабавлява с идеята, че й е предложил брак, но почти веднага прогони тази мисъл от главата си. Това бе твърде прозаично за толкова изискана и бляскава двойка. По-вероятно бе той да се е опитвал да я убеди да отиде с него на някое романтично пътешествие до Сейшелските острови или до осеяните с палми плажове на Таити. Или пък просто я бе поканил на вечеря, а на нея не й се ходеше.

Каквото и да беше, Пандора нямаше намерение да ги осведоми. Карлос си беше заминал и сега тя се захвана с практични занимания, започвайки с леко плясване с ръце.

— Хайде да се захващаме за работа. Къде е багажът ви? Това ли е всичко? Без големи куфари, чанти на колелца или кутии за шапки. Аз вземам повече багаж дори когато пътувам само за една нощ. Хайде, елате. Насам…

Тя отново тръгна бързо нагоре по стълбите, но все пак те я последваха. Люсила носеше кожената си чанта, а Джеф беше нарамил двете претъпкани раници.

— Настаних ви в къщата за гости. Можете да се настаните удобно и после сте свободни. Аз самата не съм особено добра сутрин, така че ще трябва сами да си правите закуска. Хладилникът е пълен с различни продукти, има кафе и всичко необходимо в шкафа. — Вече се бяха върнали на терасата. — Ще се оправите, нали?

— Разбира се.

— И после си мисля да вечеряме около девет часа. Ще е нещо студено, защото не мога да готвя, дори животът ми да зависи от това, а Серафина се прибира всяка вечер вкъщи. Но тя ще ни остави всичко приготвено. Елате към осем и половина, за да пийнем. Аз ще поспя малко, така че ще ви оставя да се ориентирате наоколо и да се настаните. По-късно може да поплувам, преди да се преоблека за вечеря.

Идеята за Пандора, облечена в още по-хубав тоалет от копринените розови шалвари, й напомни за досадния въпрос за дрехите.

— Пандора, ние нямаме с какво да се преоблечем. Почти всичко е мръсно. Джеф има една чиста риза, но не е гладена.

— О, миличка. Искаш ли да ти дам нещо назаем?

— Чиста тениска?

— Естествено, колко глупаво от моя страна. Трябваше да ти предложа. Чакай малко.

И тя изчезна през широките плъзгащи се врати в това, което вероятно беше спалнята й, и се върна почти веднага, носейки тъмносиня копринена риза, украсена с шарени пайети.

— Вземи това. Ужасно обикновена е, но е доста забавна. Може да я задържиш, ако искаш. Никога не я обличам. — Тя я хвърли към Люсила и тя я хвана. — А сега изчезвайте и се заровете в малкото си гнезденце. Ако искате нещо, позвънете по телефона в къщата и Серафина ще ви го донесе. — Прати им въздушна целувка. — Осем и половина. Ще се видим тогава.

И си тръгна, като ги остави да се оправят сами. Но Люсила все още се колебаеше, предвкусвайки с наслада това, което предстоеше да се случи.

— Джеф, не мога да повярвам. Имаме цяла къща за нас.

— Какво чакаме тогава? Ако не вляза в този басейн до две минути, ще експлодирам.

Люсила тръгна първа да слиза по стълбите и после пое по дължината на цялата градина. Малката къщичка ги очакваше. Те прекосиха терасата и отвориха вратата на всекидневната. Завесите бяха спуснати и Люсила отиде да ги дръпне. Светлината нахлу вътре и тя видя отсреща заслоненото кътче в градината.

— Имаме си дори собствено място, където да се печем.

Откритата камина бе заредена с дърва. Имаше няколко удобни стола, поднос с питиета и чаши, маса за кафе, върху която бяха подредени списания, и рафтове с книги. След като отвориха и другите врати, откриха две двойни спални и баня, която беше удивително просторна.

— Мисля, че това е най-хубавата спалня. Със сигурност е най-голямата. — Джеф заряза раниците върху пода с плочки, а Люсила дръпна останалите пердета.

— Можем да видим морето оттук. Само едно късче от него, един триъгълник, но все пак е гледка към морето.

Тя отвори шкафа и видя редици подплатени закачалки, които ухаеха на лавандула. Сложи ризата, която бе взела назаем, на закачалка, където тя увисна самотна.

Джеф вече бе събул маратонките си и сега събличаше тениската си.

— Може да си играеш в къщата, колкото искаш. Аз отивам да плувам. Ще дойдеш ли?

— След малко.

Той тръгна. След секунди тя чу силен плясък, тъй като той се бе затичал и гмурнал. Представи си удоволствието от досега с копринената хладна вода. Но по-късно, сега искаше да разгледа къщата.

При по-детайлна инспекция къщата за гости на Пандора изглеждаше доста перфектно завършена и Люсила се изпълни с възхищение от тази педантично точна мисъл и планиране. Някой… кой друг, освен Пандора? Някак се беше сетил за всичко, от което може да се нуждае или което да поиска някой гост — като се почне от свежи цветя и прекрасни нови книги и се стигне до резервни одеяла за хладните нощи и грейки за разбунтувани стомаси. В банята откри всякакви видове сапуни, аромати, шампоани, афтършейв, лосиони за тяло и масла за баня. Имаше дебели бели хавлиени кърпи и изтривалки, а от вътрешната страна на вратата висяха чифт обемисти снежнобели хавлии.

Като остави всичкия този лукс, тя прекоси хола и отиде да потърси кухнята. Откри я — блестяща, подредена, с тъмни дървени шкафове, пълни с испанска посуда, лъскави тенджери, глинени касероли, пълен набор съдове. Ако някой искаше, а Люсила със сигурност не искаше, можеше напълно спокойно да сготви за парти за десет души. Имаше електрическа и газова печка, съдомиялна и хладилник. Тя отвори хладилника и там наред с всичките продукти за стабилна закуска откри и две бутилки вода „Перие“, както и бутилка шампанско. Люсила видя и втора врата в кухнята, отвори я и откри… о, небесна радост… малка стая за пране с пералня, простор, дъска за гладене и ютия. При гледката им тя изпита по-голямо удоволствие, отколкото от останалите луксозни неща, взети заедно. Защото сега, най-накрая, те можеха да се изперат.

Тя се захвана за работа, без да губи повече време. Върна се в банята, съблече си дрехите, облече един от халатите и започна да разопакова багажа. Което всъщност се състоеше в изпразване съдържанието на раниците върху пода в спалнята. На дъното на раницата й се намираше чантичката за тоалетни принадлежности, четката и гребенът й, скицникът й, една-две книги и пликът от баща й с чека му, писмото му и поканата за танци от Верена Стейнтън. Тя я извади от плика и я подпря на празната тоалетка. Вече изглеждаше малко захабена, но придаваше, помисли си тя, някаква лична нотка на стаята, като че ли Люсила бе написала името си върху нея и я бе заклеймила като своя.

Люсила Блеър

Госпожа Ангъс Стейнтън

У дома

За Кати

Защо изглеждаше толкова абсурдно? Тя се засмя. Друг живот, друг свят. Тя събра чорапите, бельото, дънките, панталоните и тениските и се върна в пералното помещение. Без да си дава труда да ги сортира (майка й щеше да припадне, ако я видеше как слага червени чорапи заедно с бели тениски; майка й обаче не беше тук, за да протестира, така че какво значение имаше!), Люсила натъпка всичко, сипа прах за пране, затвори вратата и пусна пералнята. Водата бликна, а барабанът почна да се върти периодично. Тя се отдръпна, за да наблюдава това с такова удоволствие, като че беше някоя телевизионна програма, която беше чакала цяла вечност.

После ритна настрани останалите мръсни дрехи, взе си бикините и отиде при Джеф.

Остана дълго време в басейна. След малко Джеф излезе и легна на слънце, за да изсъхне. След още две дължини тя видя, че го няма. Излезе от басейна, изцеди водата от дългата си тъмна коса и влезе в къщата. Откри го в спалнята, изтегнал се върху едно от леглата. Изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да заспи. Тя не искаше той да заспива, затова го повика, затича се и скочи, приземявайки се точно върху него.

* * *

— Джеф!

— Да?

— Казах ти, че е красива.

— Кой?

— Пандора, разбира се. — Джеф не отговори веднага. Беше сънлив, всеки момент щеше да заспи и не му се говореше. Ръката му бе протегната и служеше за възглавница на Люсила. Кожата му миришеше на хлор и плувен басейн. — Смяташ ли, че е красива?

— Със сигурност е секси дама.

— Намираш я секси?

— Малко е стара за мен.

— Тя не изглежда стара.

— И освен това е твърде слаба.

— Не харесваш ли слаби дами?

— Не, обичам моите жени да са с големи цици и дебели задници.

Люсила, която бе наследила формите на тялото от баща си — висока и слаба, почти без бюст, го удари с юмрук.

— Не е вярно.

Той се засмя:

— Ами какво искаш да кажа?

— Знаеш какво искам да кажеш.

Той я придърпа към себе си и я целуна.

— Това върши ли работа?

— Мисля, че ще трябва да си обръснеш тази брада.

— И защо?

— Защото лицето ми ще започне да изглежда така, сякаш го чистя с шкурка.

— Тогава ще трябва да спра да те целувам. Или да започна да те целувам някъде, където няма да се вижда.

Те млъкнаха. Слънцето се спускаше в небето и скоро щеше да стане тъмно изведнъж. Люсила се замисли за шотландския полумрак, който продължаваше чак до полунощ. Тя попита:

— Мислиш ли, че са любовници? Мислиш ли, че имат бурна любовна връзка?

— Кои?

— Пандора и Карлос Макая.

— Не бих могъл да знам.

— Той е невероятно красив.

— Да, истински ласкател.

— Помислих си, че е симпатичен. Доста приятен. Лесно се говори с него.

— Харесах колата му.

— Мозъкът ти е толкова ограничен. За какво мислиш, че я попита?

— Я пак.

— Той каза: „Кажи ми, ако си промениш решението“. А тя му каза: „Няма да си променя решението“. Сигурно я е помолил за нещо. Искал е тя да направи нещо заедно с него.

— Е, каквото и да е било, тя не изглеждаше особено обезпокоена.

Но Люсила не беше удовлетворена от този отговор.

— Сигурна съм, че беше нещо ужасно важно. Повратна точка в живота и на двамата.

— Въображението ти е неудържимо. По-вероятно е да се е опитвал да организира игра на тенис.

— Да. — Но някак си Люсила усещаше, че не е това. Тя въздъхна, а въздишката се превърна в прозявка. — Може би.

* * *

В осем и половина бяха готови да вечерят с Пандора, а Люсила реши, че въпреки цялото й притеснение не изглеждаха зле. И двамата се изкъпаха и изтъркаха добре от мръсотията и сега ухаеха хубаво на безплатния шампоан. Джеф пооформи брадата си с един чифт ножички за нокти, а Люсила изглади чистата му риза и спаси от купа с дрехи на пода в пералното помещение най-чистите му дънки.

А самата тя изми дългата си черна коса, среса я, изсуши я, облече едно черно клинче и сега тъкмо закопчаваше взетата назаем риза. Усещаше приятно хладна тежката коприна върху кожата си, а бродерията с пайети, която виждаше в огледалото през полуотворените си очи, изобщо не беше толкова ексцентрична, колкото й се струваше първоначално. Може би това се дължеше и на заобикалящата я среда, която беше толкова несвойствена за нея. Може би заради луксозната атмосфера такива малки вулгарности бяха приемливи. Това бе интересна идея, която тя с удоволствие би обсъждала дълго време, но сега не беше моментът за това.

— Хайде — подкани я Джеф. — Време е да тръгваме. Имам нужда от питие.

Той се запъти към вратата и тя го последва, но първо се увери, че всичките лампи в къщата за гости са изгасени. Тя беше почти сигурна, че на Пандора няма да й пука, дори всичките да светеха, но Люсила бе отгледана от пестелива шотландска майка и такива малки домашни икономии бяха насадени дълбоко в нея, като че ли подсъзнанието й бе програмиран компютър. Това й се стори странно, защото по-късно ограниченията изобщо не й правеха впечатление. Ето още една интересна мисъл, върху която си струваше да се размишлява по-късно вечерта.

Излязоха навън в синята нощ, осветена от звездното небе, топла и мека като кадифе. Градината ухаеше шеметно, басейнът бе осветен с прожектори, а пътечката — от лампи. Люсила чуваше безспирното цвърчене на цикадите, а от къщата на Пандора звучеше музика.

Рахманинов. Вторият му концерт за пиано. Банално може би, но идеално за такава невероятна средиземноморска нощ. Пандора — излегнала се върху дълъг стол с чаша вино на масичката до нея, беше подготвила цялата сцена и вече ги чакаше на терасата.

— Ето ви и вас! — каза тя, когато приближиха. — Вече отворих шампанското. Не можех да чакам повече.

Те се качиха по стълбите и навлязоха в снопа светлина, който осветяваше домакинята. Тя се бе преоблякла в нещо черно, което много приличаше на паяжина, а на краката си носеше златни сандали. Миризмата на „Пойзън“ бе по-силна дори от аромата от градината.

— И двамата изглеждате толкова излъскани! Не разбирам защо бяхте толкова притеснени за външния си вид. И Люсила, тази риза изглежда божествено върху теб. Трябва да я задържиш. Сега си намерете столове и се настанявайте. О, ужас! Забравила съм чашите. Люсила, миличка, ще отидеш ли да донесеш няколко? Малкият бар е точно зад вратата, там ще намериш всичко. Има и втора бутилка шампанско в хладилника, но ще я оставим там, докато довършим тази. А сега, Джеф, ела и седни тук до мен. Искам да чуя всичко за приключенията ви с Люсила досега…

Люсила ги остави и послушно отиде да потърси чашите за вино, като влезе вътре през една широка врата, прикрита със завеса. Барът беше на една ръка разстояние. Представляваше нещо като голям гардероб и в него имаше всичко необходимо, което някой би поискал, за да си направи каквото и да е питие. Люсила взе две чаши от рафта, но не се върна веднага на терасата. За пръв път влизаше в къщата на Пандора, озовавайки се в толкова просторна и забележителна стая, че веднага се отклони от задачата си. Всичко беше хладно и меко, а тук-там проблясваха нюанси на брилянтни цветове. Небесносини и тюркоазени възглавници, а в квадратна стъклена ваза — кораловорозови лилии. Ниши, удивително осветени, в които бяха подредени дрезденски фигурки и емайлирани съдове от Батърси. Малка стъклена масичка за кафе, върху която бяха натрупани списания и книги, още цветя, сребърна кутия за цигари. Открита камина със синьо-бели плочки, а над всичко това — картина с цвете, което се отразяваше в огледало. В другия край на стаята масата за хранене, която също бе от стъкло, беше приготвена за вечеря със свещи, кристал и още цветя. В удивените очи на Люсила всичко това приличаше повече на някаква странна сцена, отколкото на стая за живеене. И все пак тя осъзна, че имаше и предмети, които настройваха човек носталгично. Отворена книга върху дивана, наполовина завършен гоблен, който чакаше за някой свободен момент. Имаше и снимки — Арчи и Изабел на сватбата им. Бабата и дядото на Люсила, тези сладки старци, облечени в туид, застанали пред Крой заедно с кучетата си.

За Люсила тези доказателства за носталгия бяха много трогателни. Поради някаква причина не ги беше очаквала, сякаш не допускаше, че Пандора е способна на такива чувства. Представи си как Пандора ги носи навсякъде със себе си, през всичките й непостоянни любовни връзки и неспокойния й номадски живот. Видя я как ги разопакова от куфарите си вкъщи в Калифорния, в хотелски стаи, в апартаменти в Ню Йорк и в Париж. А сега и в Майорка. Така тя поставяше печата от своето минало и идентичност върху поредното временно жилище.

(Изглежда, нямаше снимки на мъжете, които бяха притежавали тези апартаменти и които заемаха толкова голяма част от живота на Пандора, но може би ги държеше в спалнята си.)

През отворените прозорци повя топъл бриз и Рахманинов нахлу от някаква невидима уредба, скрита зад златните решетки на растенията в градината. Нотите от солото на пианото се чуваха, сякаш капеха като капки дъжд. От терасата се чуваше тихо мърморене от спокойния разговор между Пандора и Джеф, които звучаха спокойни и търпеливи.

Имаше и други снимки на полицата над камината и Люсила пресече стаята, за да ги разгледа отблизо. Старата лейди Балмерино — бляскава с шотландската шапка с пера, която очевидно обявяваше началото на селски празник. Моментална снимка на Арчи и Едмънд Еърд — двама много млади мъже, които бяха в лодка в края на езерото с въдичарски пръчки и кошници, подредени на мястото за водача на лодката. Най-накрая имаше портрет на самата нея и на Хамиш, направен във фотостудио. На него Люсила бе облечена в рокля с набори от тънък ленен плат, а Хамиш беше дебело бебе, седнало върху коленете й. Сигурно Арчи й бе изпратил снимката с някое от писмата си, а Пандора я бе сложила в сребърна рамка на почетно място. Напъхана в тази сребърна рамка бе и една покана, чийто формат Люсила позна незабавно.

Пандора Блеър

Госпожа Ангъс Стейнтън

У дома

За Кати

Първата мисъл на Люсила беше: „Колко мило!“. А после: „Колко глупаво!“. Картичката и марката бяха похабени, защото нямаше и най-малка вероятност Пандора да приеме. Тя беше напуснала Крой, когато е била на осемнайсет, и изобщо не се бе връщала. Устоя на всичките молби първо на родителите й, а после — и на брат й. Беше малко вероятно именно Верена Стейнтън да постигне това, което семейството на Пандора не успява толкова години.

— Люсила!

— Идвам.

— Какво правиш?

Люсила донесе чашите за вино на терасата.

— Съжалявам, но разглеждах тази прекрасна стая. И слушах музиката…

— О, мила, не обичаш ли Рахманинов? Той е един от най-любимите ми. Зная, че е малко банално, но явно си падам по банални неща.

— Аз съм същата — призна й Люсила. — Когато слушам песни като „О, прекрасната луна“ и „Баркарола“ коленете ми омекват. А също и някои записи на „Бийтълс“. Имам ги всичките вкъщи в Крой. А за наистина тъжно настроение имам касета на Фидтърс — „Рали в Обан“. Пускам си я и усещам как настроението ми се подобрява видимо, както се повишава нивото на живака в термометъра, когато имаш температура. Всички тези мили старци и малки момчета в техните шотландски полички и ризи с дълги ръкави, всичките тези подскачания и клатушкания, сякаш не знаят как да спрат, а и не искат. Обикновено към края вече танцувам самичка и подскачам из стаята като идиот.

— Изобщо не съм те виждал да правиш такова нещо — обади се Джеф.

— Ами ако останеш край мен достатъчно дълго, вероятно ще ме видиш. Но, Пандора, сериозно, местенцето ти е изключително красиво. А къщата за гости е истинско съвършенство.

— Доста е сладка, нали? Бях голяма късметлийка, че успях да я грабна. Хората, които живееха тук преди, трябваше да се върнат в Англия, а аз си търсех къде да живея, и това място сякаш само мен ме чакаше. Джеф, предполага се, че ти ще сипваш шампанско…

— А мебелите? Всичките ли са твои?

Пандора се засмя:

— О, мила, аз нямам никакви мебели, само мънички парченца, спомени, които съм събирала по време на пътуванията си и съм разнасяла със себе си. Повечето мебели тук взех заедно с къщата, но, естествено, посмених почти всичко. Диваните бяха ужасно сини, а килимът беше раздърпан. Отървах се от тях доста бързо. Заедно с къщата наех и Серафина, а тя има съпруг, който се грижи за градината. Единственото, което ми липсва, е едно малко кученце, но кученцата в Майорка много често ги застрелват младежите с пневматични пушки, или хващат кърлежи, или ги крадат, или ги прегазват. Така че няма много смисъл.

Всички чаши вече преливаха от шампанско. Пандора вдигна своята за тост:

— За вас двамата и за това, колко е прекрасно, че сте тук. Люсила, Джеф ми разказа за пътуването ви из Франция. Сигурно е било много очарователно. Видели сте Шартър, такова изживяване. Нямам търпение да чуя още, искам да чуя всички подробности, но първо искам да ми разкажете всичко за вкъщи, за милия ми Арчи и за Изабел, и за Хамиш. Хамиш сигурно вече е огромен. А Изабел с тези ужасни американци, които отсядат при тях. Научавам всичко от писмата на Арчи, когато не ми разказва за последния лов на яребици или за размерите на сьомгата, която е хванал предишната седмица. Цяло чудо е, че може да върши толкова много неща. Кажи ми как е горкичкият му крак?

— Всъщност не може да прави толкова много неща — каза й направо Люсила. — Просто ти пише позитивни писма, за да не се разстройваш. А кракът му не е нищо, просто тенекия. Точка. Не може да стане по-добре, а всички се молим да не стане по-зле.

— Миличкият ми. Ужасните зверове от ИРА. Как смеят да правят такива неща, и то на милия Арчи, който най-малко го заслужава!

— Не е сигурно, че са се целили в него, Пандора. Те са ги причаквали зад границата, за да взривят много британски войници, и той просто се е оказал един от тях.

— Той знаел ли е, че са там? Или е било засада?

— Не зная. А дори и да попитам, няма да ми каже. Не иска да говори за това. Не говори за това с никого.

— Това хубаво ли е?

— Не мисля, но не можем да направим много по въпроса.

— Никога не е говорел много. Най-милият мъж, но дори като дете винаги таеше всичко в себе си. Така и не бяхме разбрали, че ухажва Изабел, и когато каза на майка, че иска да се ожени за нея, тя замалко да припадне от изненада, защото му беше уговорила съвсем различно момиче. Както и да е, тя извлече най-доброто от ситуацията. Точно както винаги извличаше най-хубавото от всичко… — Гласът й спадна. Тя млъкна, а после бързо изпразни чашата си. — Джеф, има ли още нещо в тази бутилка, или да отваряме другата?

Но бутилката все още не беше празна и той напълни чашата й отново, а после допълни чашата на Люсила и своята собствена. Люсила започваше да се чувства не само безгрижна, но и вече леко замаяна. Зачуди се колко ли беше изпила Пандора, преди да дойдат. Може би именно заради шампанското говореше толкова много.

— Сега, кажете ми… — Тя започна отново. — Какво смятате да правите двамата след това?

Джеф и Люсила се спогледаха. Правенето на планове не им беше силната страна. Да правят нещата на момента, беше половината от удоволствието.

Джеф отговори:

— Не знаем, наистина. Единственото, което знаем, е, че трябва да се върна в Австралия в началото на октомври. Запазил съм си полет за Кантас на трети.

— Откъде ще заминеш?

— От Лондон.

— Значи по някое време трябва да се върнеш в Англия.

— Да.

— А Люсила с теб ли ще дойде?

Те отново се спогледаха.

— Не сме го обсъждали — каза Люсила.

— Значи сте свободни. Свободни като птички. Свободни да ходите и да си тръгвате, когато и откъдето решите. — Тя махна с ръка и разля малко шампанско.

— Да — съгласи се предпазливо Джеф. — Предполагам, че да.

— Тогава нека направим планове. Люсила, искаш ли да правиш планове с мен?

— Какви планове?

— Когато разглеждаше гостната ми, както се изрази, забеляза ли голяма претенциозна калиграфска покана върху полицата на камината?

— От Верена Стейнтън ли? Да, забелязах я.

— Ти поканена ли си?

— Да. Татко ми я изпрати и я получих в Ибиса.

— А ще ходиш ли?

— Ами… не се бях замисляла по въпроса.

— А би ли отишла?

— Не зная. Защо?

— Защото… — тя остави чашата си. — Аз мисля да отида.

Шокът от това съобщение вцепени Люсила и я изкара от приятното и пиянско замайване, като напълно я отрезви. Тя се вторачи в Пандора с пълно недоверие, а Пандора също я гледаше втренчено. Сивите й очи с големи черни зеници бяха се избистрили от някакво странно въодушевление, като че се наслаждаваха на празното скептично изражение на лицето на Люсила, което бе предизвикала.

— Ти би отишла?

— Защо не?

— Би се върнала в Шотландия?

— Къде другаде?

— За танците на Верена Стейнтън? — Звучеше толкова нелогично.

— Причина като всяка друга.

— Но досега не си се връщала. Татко те канеше, молеше те, а ти не дойде. Той ми е казвал.

— Трябва да има първи път. Може би сега е подходящото време. — Изведнъж тя се изправи, отдалечи се от тях и се загледа към градината. Остана там за миг напълно неподвижна, докато силуетът й се очертаваше от светлината на прожекторите на басейна. Роклята и косата й се полюшваха от бриза. После се обърна, за да ги погледне в очите, като се облегна на парапета. Каза, като сега говореше с доста различен глас: — Мисля си толкова много за Крой. Само напоследък. Толкова много си мисля за там. Сънувам го, а като се събудя, започвам да си припомням разни неща, за които не се бях сещала от години. И после дойде поканата. Подобно на твоята, Люсила, и моята бе препратена от Крой. И тя върна милиони спомени за това, колко много се забавлявахме на тези нелепи танци и ловни балове. Както и на домашните партита и когато хълмовете отекваха от гърмежа на пушки, а всяка вечер имаше огромно тържество за вечеря. Не мога да си представя как ли се е справяла милата ни майка с всички нас. — Тя се усмихна на Люсила, а после и на Джеф. — А сега пристигнахте и вие, двамата. Звъннахте от Палма и се появихте като гръм от ясно небе. А Люсила прилича толкова много на Арчи. Поличби. Вярваш ли в поличби, Люсила?

— Не зная.

— Аз също. Но съм сигурна, че с шотландската кръв, която тече във вените ни, би трябвало да вярваме. — Тя се върна на стола си и седна на облегалката близо до Люсила. Под красотата й Люсила можеше да види отпечатъка на годините върху прекрасните й черти, линиите около очите и устата й, кожата й, която бе като хартия, острия ъгъл на челюстта й. — Така че хайде да правим заедно планове. Защо двамата да не направите плановете си с мен? Бихте ли имали нещо против, ако ви помоля?

Люсила погледна към Джеф. Той кимна. Тя каза:

— За нас не би имало значение.

— Тогава ще направим така: Ще останем тук една седмица тримата заедно и вие ще прекарате най-страхотното време от живота си. После ще вземем колата ми и ще хванем ферибота за Испания. Ще минем през Испания и Франция, разполагайки с времето си и наслаждавайки се на пътуването. Когато стигнем до Кале, ще прескочим до Англия. Ще поемем на север и ще отидем в Шотландия, и ще си бъдем у дома. Обратно в Крой. О, Люсила, кажи, че това е възхитителна идея.

— Това без съмнение е напълно неочаквано — беше всичко, което Люсила успя да каже.

Но дори да бе забелязала липсата на ентусиазъм в гласа й, Пандора не го показа. Носейки се на вълната на собственото си вълнение, тя се обърна към Джеф:

— А ти? Как ти звучи? Или мислиш, че съм се побъркала?

— Не мисля.

— Би ли имал нещо против да дойдеш в Шотландия с нас?

— Ако това е нещото, което ти и Люсила искате, ще бъда поласкан.

— Тогава всичко е решено! — Пандора триумфираше. — Всички ще останем в Крой с Изабел и Арчи и ще отидем заедно на любимото ми парти у Стентънови.

— Но Джеф не е поканен — отбеляза Люсила.

— О, това не е проблем.

— А и няма какво да облече.

Пандора избухна в смях.

— Скъпа, ти ме разочароваш. Мислех, че си роден художник, а единственото, за което се безпокоиш, са дрехите! Не виждаш ли, че дрехите нямат значение. Никакво значение. Единственото, което има смисъл, е, че се връщаме вкъщи заедно. Само си помисли какъв луд живот ни чака. Сега трябва да празнуваме! — Тя скочи на крака. — Идеалният момент да отворим втора бутилка шампанско!

Септември

Двадесет и първа глава

Четвъртък, 8-и

Изабел Балмерино избродира на шевната си машина последната лентичка с името ХАМИШ БЛЕЪР върху последната носна кърпичка, откъсна конеца, прегъна носната кърпичка и я постави върху купчето от дрехи, което бе на масата зад нея. Всичко бе готово. Оставаха само дрехите, чиито ленти трябваше да бъдат ръчно избродирани… грубите чорапи, връхното палто и сивото поло, но това можеше да стане в свободното време вечер край камината.

Досега не бе имала да приготвя толкова много лентички за Хамиш, откакто отиде в Темпълхол преди четири години, но през лятната ваканция той беше пораснал толкова обезпокоително, че тя се видя принудена да го заведе в Релкърк със списък на дрехите, необходими му за училище, и да започне всичко отначало. Експедицията, както беше известно, бе и болезнена, и скъпа. Болезнена, защото Хамиш не искаше и да мисли за връщане в училището, мразеше пазаруването, мразеше новите дрехи и отчаяно негодуваше, когато му отнемаха дори и ден от свободата. А скъпа, защото обичайната униформа можеше да се купи само в най-елитния и скъп магазин в града. Палтото, полото и грубите чорапи бяха достатъчно неприятни, но нови пет чифта огромни кожени обувки бяха на ръба на това, което Изабел и финансовите й възможности можеха да понесат.

С идеята да ободри сина си тя му купи сладолед, но Хамиш го погълна навъсен и без удоволствие и се върна в Крой необщителен и, общо взето, недружелюбно мълчалив. Вкъщи грабна рибарската си въдица за пъстърви и веднага изчезна с вид, показващ как грубо са го малтретирали. На Изабел не й оставаше друго, освен да се нагърби с качването на покупките и кутиите горе и да ги захвърли в дъното на гардероба, трясвайки вратата. После отиде, както обикновено, в кухнята, кипна чайника за чаша чай и се зае да приготвя вечерята.

Ужасното преживяване с харченето на големи суми, които тя не можеше да си позволи, оставиха у нея болезнено усещане. Не й помагаше и очевидната неблагодарност на Хамиш. Докато белеше картофите, тя се прости с надеждата да си купи нови дрехи за танците у Стентънови. Старата морскосиня тафта трябваше да свърши работа. Изабел се почувства като мъченик и като човек, прекарал тежка болест, но се разведри от идеята да освежи леко роклята с лек бял детайл на врата.

* * *

Но всичко това се бе случило преди две седмици, а сега вече беше септември и всичко изглеждаше по-хубаво поради ред причини. Най-важната бе, че чак до май нямаше да се занимава с посрещането и изпращането на гости. „Скотиш Кънтри Турс“ бяха затворили офиса си за зимата и последните американци в комплект си бяха тръгнали с багажите, сувенирите и разноцветните им шапчици. Умората и депресията, които бяха преследвали Изабел цяло лято, изчезнаха почти мигновено благодарение на новото усещане за свобода и на съзнанието, че двамата с Арчи отново притежават Крой само за себе си.

Но това не беше всичко. Родена и израснала в Шотландия, тя изпитваше това чувство на повдигане на духа всяка година, когато август се приплъзваше към края на календара и човек можеше да спре с преструвките, че е лято. Понякога това си беше самата истина — сезонът беше както в миналото, когато тревата израстваше суха поради липсата на дъжд и златните вечери отиваха в поливане на розите и сладкия грах и на лехите с млади растения в зеленчуковата градина. Все по-често обаче юни, юли и август не бяха нищо повече от дълъг влажен тест за издръжливост към неудовлетвореността и разочарованията. Сивото небе, мразовитите облаци и мокрещият дъжд бяха достатъчни да потиснат дори светец. Но най-лоши бяха онези безнадеждни тъмни и душни дни, когато човек се усамотява у дома и пали камината, а след това небето изведнъж се изчиства и късното следобедно слънце облива с блясък мократа градина, като събужда желания, но прекалено късно, за да може човек да се възползва.

Това лято беше особено разочароващо и по-късно Изабел осъзна, че облачните седмици и липсата на слънце бяха до голяма степен причина за нейното лошо настроение и физическо изтощение. Първото проскърцване на студа всъщност бе добре дошло и тя с известно задоволство щеше да прибере памучните си ризи и поли и да облече отново дружелюбните стари дрехи от туид и шетландските пуловери.

Но дори и след прекрасно лято месец септември в Релкъркшър бе специален. Тези първи леки замръзвания прочистваха въздуха, така че багрите в природата придобиваха по-ярки и богати нюанси. Тъмносиньото на небето се отразяваше в езерото и в реката, а полята застиваха със златните си стърнища след прибирането на реколтата. В крайпътните канавки избуяваха камбанки и напълно разцъфнали ароматни пирени, които оцветяваха хълмовете в пурпурно.

А най-важното беше, че септември означаваше веселие. Цял сезон на социализиране, преди тъмнината на зимата да ги затвори у дома, когато лошото време и скованите от сняг пътища прекъсваха всяка форма на общуване. Септември означаваше хора. Приятели. Това беше истинският Релкъркшър.

В края на юли последните представители на годишното нашествие от семейни почиващи като цяло вече си бяха заминали; тентите бяха събрани и караваните — изтеглени надалеч, докато туристите си тръгваха. На тяхно място август довеждаше обичайните посетители от Юга, които се връщаха всяка година в Шотландия за спорт и партита. Стрелбищата, самотно пусти почти през цялата година, отново се отваряха и собствениците им, карайки по северната магистрала рейндж роувъри, пълни с рибарски вещи, пушки, деца, тийнейджъри, приятели, роднини и кучета, се завръщаха при щастието и удоволствието.

Местните домакинства също се изпълваха, но не с американци или с платени гости, а с младите семейства, които принадлежаха към това общество, но се принуждаваха да се местят в Лондон на работа, запазвайки годишните си отпуски, за да си дойдат у дома точно по това време. Заемаха се всички стаи за спане, мансардите се превръщаха във временни убежища на банди от внуци, а малобройните бани работеха извънредно. Произвеждаше се огромно количество храна, която се сготвяше и се изяждаше всеки ден на големите маси, разтегнати за случая.

А после — септември. През септември всичко отведнъж се събуждаше за живот, сякаш някакъв небесен управител включваше обратното броене и стрелката. Хотел „Стейшън“ в Релкърк се бе отърсил от обичайния си викториански мрак и бе станал весело и шумно място за срещи на стари приятели, а в Страткрой Армс, окупиран от сдружението на предприемачите, които плащаха на Арчи луди пари за привилегията да стрелят по яребици на ловния му участък, оживено бъбреха на спортни теми.

Върху полицата на библиотеката в Крой стояха на купчинка покани за всякакъв вид развлечения. Приносът на Изабел за цялото веселие се състоеше в ежегодното вечерно парти с бюфет преди игрите в Страткрой. Арчи беше патрон на тези игри и водеше парада на заслужилите жители по време на откриването. Маршът им, съобразен с неговата накуцваща походка, тактично се забавяше. За тази важна церемония той обличаше полковата си униформа и взимаше старата сабя. Приемаше отговорността си с голяма тържественост и в края на деня раздаваше награди — на свирещите и танцуващите по шотландски, на най-добрите плетачи на ръчно изпредена вълна, за най-вкусните кейкове и за печеливш буркан със сладко от ягоди.

* * *

Изабел държеше шевната си машина в помещението за бельо в Крой най-вече защото така беше удобно, но и защото това беше любимото й място за уединение. Не беше голямо, но имаше достатъчно място, а прозорците гледаха на запад към цялата поляна за крокет и към пътя за езерото, а в ясни дни винаги влизаше слънце. Пердетата бяха от бял памук, подът бе покрит с кафяв линолеум, а по стените бяха окачени бели рафтове, където бяха наредени цялото спално бельо, хавлиите, излишните одеяла и новите покривки за легла. Тежката маса, на която стоеше шевната машина, се използваше също за кроене и за корекции на дрехи, а дъската за гладене и ютията винаги бяха подръка. Тук се носеше успокояващ аромат на изпрано бельо и парфюмирани с лавандула торби, които Изабел тъпчеше с чистите калъфки за възглавници. Това допринасяше в не по-малка степен за необичайната аура на безвремие и спокойствие на стаята.

Именно заради това, след като свърши с лентичките с името на Хамиш, тя не се опита незабавно да се изправи, а остана на твърдия стол с подпрени на масата лакти, положила брадичка в ръце. Гледката зад отворения прозорец я водеше зад дърветата, при първата нежна среща с хълмовете. Всичко беше обляно в слънчева светлина. Завесите се люлееха от бриза, а от същото това дихание се поклащаха клоните на сребристите брези в далечната страна на поляната.

Едно листче се отрони и заплува във въздуха като малко хвърчило.

Беше три и половина и тя беше сама в къщата. Беше тихо, но от стопанския двор дочу далечни удари и лая на едно от кучетата. За първи път в живота си имаше време за себе си. Нямаше нито ангажименти, нито хора, които спешно се нуждаеха от нейното внимание. Не можеше да си спомни откога не се бе чувствала така, и мислите й я върнаха към детството и младостта — в свободните лениви, но щастливи и радостни дни.

Подът проскърца. Някъде се затръшна врата. Крой. Стара къща със сърце, което бие по свой собствен начин. Нейният дом. Изабел си спомни деня преди около двайсет години, когато Арчи за пръв път я доведе тук. Тя беше на деветнайсет и имаше уговорена среща по тенис със следобеден чай. Изабел, дъщерята на адвоката Ангъс — нито красавица, нито уверена в себе си, се бе почувствала смазана от размера и величието на мястото, както и от обаянието и изтънчеността на приятелите на Арчи, всеки от които, изглежда, познаваше останалите плашещо добре. Вече безнадеждно влюбена в Арчи, тя не можеше да си представи как така той си бе направил труда да я включи в общата покана. Лейди Балмерино също бе видимо толкова объркана, но се държа мило, като се увери, че Изабел ще седне до нея на масата, и положи усилия да не я изолират от нито един разговор.

Но имаше още едно момиче — дългокрако и русокосо, което, изглежда, вече бе запазило Арчи за себе си и демонстрираше това на компанията, закачайки се с него и хващайки погледа му през масата, сякаш споделяха милиони лични тайни. Казваше на всички, че Арчи е неин и никой друг не може да го притежава.

Но в края на деня Арчи беше взел своето решение — да се ожени за Изабел. След първоначалното си вцепенение родителите му бяха очевидно възхитени и приеха Изабел в семейството си не като съпруга на Арчи, а като своя дъщеря. Тя имаше късмет. Благородни, приятни, гостоприемни, възвишени и изключително очарователни — пред Балмерино благоговееха всички и Изабел не правеше изключение.

От фермата чу как един трактор запали. Още един лист заплува към земята. Изабел имаше чувството, че днешният следобед сякаш се бе случил много отдавна, сякаш времето се бе върнало назад. Онези следобеди, когато кучетата търсеха сянка, а котките се припичаха на первазите с коремчета, обърнати към слънцето. Видя как госпожа Харис, с която се влачеше една от по-младите прислужнички, се появява от кухнята и се насочва към оградената градина, за да напълни купата с последните малини или да обере обсипаните с плодове викториански сливи, събирайки сладостта им, преди да ги нападнат осите.

Някогашният Крой. Никой не е избягал. Никой не е умрял. И двамата скъпи старци са още живи — майката на Арчи навън с розите си, докато подрязва изсъхналите им цветове и намира време за приказки с единия градинар, докато той заравнява с гребло прашния чакъл; и бащата на Арчи, който се прокрадва в библиотеката, за да си подремне, покрил лице с копринената си носна кърпа. Изабел трябваше само да отиде и да ги намери. Тя си представи как слиза по стълбите, как прекосява хола и застава до отворената външна врата. Вижда лейди Балмерино със сламената й шапка как идва откъм градината с пълна кошничка с отрязани повехнали розови цветчета. Но когато поглежда и вижда Изабел, лейди Балмерино се мръщи и изпитва известно неудобство, защото Изабел на средна възраст й е чужда, сякаш е призрак…

— Изабел!

Гласът се извиси. Все още под въздействието на дрямката, Изабел постепенно осъзна, че някой вече няколко пъти я бе викнал. Кой пък я търсеше сега? Неохотно събра сили, дръпна стола назад и се изправи. Вероятно бе невъзможно да остане за повече от пет минути сама. Излезе от стаята и се спусна към детската стая в началото на стълбите. Наведе се над перилата и видя долу Верена Стейнтън, която току-що бе влязла през предната врата.

— Изабел!

— Тук съм.

Верена погледна нагоре.

— Вече си мислех, че няма никой в къщата.

— Само аз съм тук. — Изабел заслиза по стълбите. — Арчи взе Хамиш и кучетата и отидоха на мача по крикет между Бюканън и Райтс.

— Заета ли си? — Верена не изглеждаше като да е заета. Както обикновено, беше облечена безупречно и в тон и със сигурност се връщаше от фризьор.

— Шиех лентички с името на Хамиш за училище. — Инстинктивно Изабел приглади косата си, като че така можеше да оправи разчорлената си глава. — Но вече приключих.

— Можеш ли да ми отделиш малко време?

— Разбира се.

— Имам много да ти разказвам и да те помоля за две услуги. Мислех да звънна по телефона, но бях в Релкърк целия ден и после, докато пътувах към вкъщи, си помислих, че е по-лесно и по-приятно да дойда дотук.

— Искаш ли чаша чай?

— След малко. Не бързай.

— Тогава да се настаним удобно. — Изабел тръгна към гостната не за да демонстрира някакво великолепие, а просто защото тя беше облята в слънчева светлина, докато по това време на деня библиотеката и кухнята бяха по-скоро мрачни. Прозорецът беше отворен, стаята бе прохладна, а купчината ароматен грах, който бе обрала сутринта и сложила в един стар супник, изпълваше въздуха с аромата си.

— О, небеса! — Верена потъна в ъгъла на дивана и изпъна дългите си крака, при което се видяха елегантните й обувки. — Какъв ден за мача по крикет! Миналата година валя като из ведро и трябваше да отложат мача за следобеда, защото всичко беше подгизнало. Този ароматен грах твой ли е? Какви цветове! Моят не стана тази година. Знаеш ли, наистина ненавиждам Релкърк в топъл следобед. Тротоарът буквално се огъва под тежестта на обути в дънки дебели момичета, които бутат бебета в колички. И сякаш по команда започват да реват всичките бебета.

— Познавам това чувство. Как върви подготовката за партито?

Тя вече се беше досетила, че Верена искаше да говори за танците, и не бъркаше…

— Ο… — Верена изпъшка доста драматично, сякаш изпитваше болка, и затвори очи. — Чудя се защо изобщо реших да се захвана с организирането на такова парти. Знаеш ли, на половината от поканите още нямам отговор? Хората са толкова лекомислени. Мисля, че ги оставят да се търкалят по етажерката над камината. Поради което е почти невъзможно да организирам обедни партита и да намеря легла за всички.

— Аз не бих се безпокоила. — Изабел се опита да звучи успокоително. — Бих ги оставила да си се организират сами.

— Но това би означавало пълен хаос.

Изабел знаеше, че това не може да се случи, но Верена беше перфекционистка.

— Да, предполагам, че е така. Сигурно е ужасно. — Тя попита почти със страх: — Люсила отговори ли вече?

— Не — без заобикалки й отговори Верена.

— Ние й изпратихме поканата, но тя пътува, така че може даже да не я е получила. Изпрати ни доста неясен адрес в Ибиса, а не сме чували нищо за нея много отдавна, още от времето, когато живееше в Париж. Тя смяташе евентуално да отиде да види Пандора.

— Не съм получила нищо и от Пандора.

— Бих се изненадала, ако получиш. Тя никога не отговаря.

— Но Алекса Еърд ще дойде и ще доведе приятеля си. Ти знаеш ли, че Алекса си е намерила мъж?

— Вай ми каза.

— Страхотно. Чудя се как ли изглежда.

— Вирджиния каза, че е привлекателен.

— Нямам търпение да го видя.

— Кога пристига Кати?

— Следващата седмица. Обади ми се снощи. Това е и едно от важните неща, които трябва да те попитам. Ще ви дойдат ли гости за танците?

— Засега не. Хамиш ще се върне на училище, а за Люсила не знам дали ще дойде…

— Добре. Ще бъдеш ли така добра да приемеш един скитащ се мъж? Кати ми разказа за него снощи. Срещнала го на някакво парти и го харесала. Американец е — мисля, че е адвокат, но жена му неотдавна е починала и той е тук за кратка ваканция. Дошъл е в Шотландия, както изглежда, за да бъде с някакви хора, които живеят в Бордърс, и тя си помислила, че би било приятелски жест да му изпратим покана. Не можем да го настаним в Корихил, защото при мен е пълно с всичките приятели на Кати. И Тоди Бюканън няма свободни стаи в Страткрой Армс, затова си помислих, че ти би могла да му осигуриш едно легло? Какво мислиш? Не знам нищо за него, освен за починалата му съпруга. Но щом Кати го харесва, предполагам, че няма да е ужасно нетърпим.

— Бедничкият. Разбира се, че може да дойде.

— А ще го доведете ли на партито? Много си мила, благодаря ти. Ще звънна на Кати довечера, за да му каже той да ти се обади.

— Как се казва?

— Беше нещо особено. Плъкър[1]. Или… Тъкър[2]. Това е. Конрад Тъкър. Защо ли американците винаги имат странни имена?

Изабел се засмя.

— Сигурно и те си мислят, че Балмерино е доста странно. Какво друго?

— Наистина нищо. Убедихме Тоди Бюканън да се грижи за кетъринга и да приготвя на бара някакви леки закуски. Кой знае защо, връстниците на Кати винаги огладняват страшно около четири сутринта. И, скъпа, Том Драйстоун организира озвучаването и състава.

— Добре, какво парти ще е без нашия музикален пощальон на сцената. Ще има ли и диско?

— Да, един младеж от Релкърк ще го организира. Ще достави всичко. То му е нещо като работа. Проблясващи светлини и усилватели. Само какъв шум ще бъде, ужасявам се само като си помисля. И възнамеряваме да осветим празнично цялата алея. Мисля, че ще изглежда тържествено, а ако се окаже някоя ужасно тъмна нощ, ще служи като ориентир.

— Изглежда чудесно. Помислили сте за всичко.

— С изключение на цветята. Това е втората услуга, за която искам да те помоля. Ще ни помогнеш ли с цветята? Кати ще е тук и аз ще понатисна още за един-двама, но никой не се справя с цветята така, както ти, и ще ти бъда безкрайно благодарна, ако ни помогнеш.

Изабел се почувства поласкана. Беше й приятно, че имаше нещо, което тя можеше да прави по-добре от Верена, и й достави удоволствие, че я помолиха.

— Работата е в това — Верена продължи, преди Изабел да успее да каже нещо, — че не мога да реша как да декорирам шатрата. За къщата не е толкова сложно, но за шатрата се очертава нещо като проблем, защото тя е толкова голяма и обикновеното подреждане на цветята би могло просто да не се получи. Какво мислиш? Ти винаги имаш чудесни идеи.

Изабел се замисли за такава чудесна идея, но не успя да се сети за нещо подходящо.

— Хортензии?

— Дотогава ще са прецъфтели.

— Да наемем няколко палми в саксии.

— Твърде е депресиращо. Като бална зала на някакъв провинциален хотел.

— Добре, защо да не го направим наистина провинциално и сезонно? Снопи от зрял ечемик и клони от офика. Красиви червени малини и хубавите им листа. И буковите също ще са си сменили цвета. Може да намажем стъблата с глицерин и просто да покрием стълбовете на тентата така, че да изглеждат като дървета в есенна премяна…

— О, какво интересно хрумване! Ти си чудесна. Ще направим всичко това в деня преди партито. В четвъртък. Ще си запишеш ли, да не забравиш?

— Тогава е пикникът за рождения ден на Вай, но мога и да не отида.

— Ти си светица. Много ще ме облекчиш — едно гайле по-малко. — Верена се протегна грациозно и потисна една прозявка.

Часовникът над камината тиктакаше тихо и тишина обгърна двете жени. Прозевките бяха заразни. Грешка е да се сяда следобед, защото после е много трудно човек да се надигне. Летен следобед и на практика пълно безделие. Още веднъж Изабел изпадна в илюзията на безвремието както преди Верена да го прекъсне. Тя отново видя старата лейди Балмерино, която винаги сядаше тук, четеше роман или тихо бродираше гоблена си. Сега всичко беше както някога. Може би в някой момент щеше да чуе дискретното почукване на вратата и Харис, домоуправителят, щеше да влезе, бутайки пред себе си махагоновата количка, покрита със сребърния сервиз за чай и порцелановите чаши от фин китайски порцелан, покритите чинии с току-що изпечени кифлички, купата със сметана, ягодово сладко, лимоновия мек кейк и тъмния пърхав джинджифилов хляб.

Часовникът със сребърните стрелки удари четири и илюзията се изпари. Харис отдавна си бе отишъл и нямаше никога да се върне. Изабел се прозя отново и с известно усилие се изправи.

— Ще отида да включа чайника, да пием чаша чай.

[1] От pluck (англ.) — скубя; бера; тегля; мамя. — Б.р. ↑

[2] Tucker — нагръдник (англ.). — Б.р. ↑

Двадесет и втора глава

Петък, 9-и

— … Това беше годината, когато братовчедка ми Флора роди. Ти познаваше ли родителите й? Чичо Хектор беше брат на баща ми, по-млад, разбира се, и женен за момиче от Рум. Срещнал я, когато бил полицай; тя беше безпомощно създание, останала без никакви зъби още когато беше малко над двайсет. Баба ми го прие високомерно и не искаше никакви свещи и католически неща в семейството; тя бе израснала в семейство, което принадлежеше към свободната църква. Тогава аз плетях пуловер за едно дневно представление за децата. Розова коприна с папратова шарка, но тя го хвърли в пералнята с чаршафите, с което почти ми разби сърцето…

Вайълет спря да слуша. Изглежда, това не бе необходимо. Бе достатъчно само да кима или да казва „О, да“ всеки път, когато Лота спираше да си поеме дъх и пак да потъне в други смущаващи допълнения.

— … започнах като прислужница, когато бях на четиринайсет, в голяма къща във Файф; изплаках очите си, но майка ми каза, че трябва да отида; никога през живота си не съм се изморявала толкова — ставах в пет сутринта и спях на мансардата с лоса.

Тук най-накрая Вайълет се заслуша.

— С лоса ли, Лоти?

— Мисля, че беше лос. Една от онези препарирани глави. На стената. Прекалено голям, за да бъде елен. Господин Джилфилън бе ходил в Африка като мисионер. Не си допускала, че мисионерите ходят на лов за лосове, нали? За Коледа винаги имаше печена пуйка, но на мен ми даваха само малко студено овнешко. Бяха много стиснати. Мансардата беше влажна, дрехите ми бяха толкова мокри, че можеше да ги изстискаш, и хванах пневмония. Когато докторът дойде, госпожа Джилфилън ме изпрати вкъщи — никога не съм била толкова радостна, че се прибирам. Имах котарак вкъщи. Тами. Беше много бърз. Отваряше вратата на килера и скачаше в крема; веднъж намерихме умряла мишка в крема. Джинджър имаше сламена постеля за котенцата — полудиви, деряха ръцете на майка ми… тя изобщо не обичаше животни. Мразеше кучето на баща ми…

Те седяха — две стари дами, на пейка в големия парк на Релкърк — и гледаха реката, пълноводна и кафява от торфа, който носеше. Почти до пояс във водата, един рибар размахваше въдица за сьомга. Не изглеждаше да е хванал нещо за ядене. Отвъд реката се виждаха викториански къщи с просторни градини с морави, които стигаха до водата. На брега тук-там имаше и лодки. Плуваха и гъски, които кълвяха и крякаха, отнасяйки корички хляб.

— … докторът каза, че това е пристъп, каза, че тя е твърде нервна. Аз исках да отида като доброволка — на война или където и да е, но нямаше кой да остане при майка ми. Баща ми работеше — отглеждаше хубава ряпа, но вкъщи сядаше и сваляше ботушите си и това беше… не съм виждала човек, който да яде толкова много. Не обичаше да говори, а в някои дни не казваше даже и една дума. Ловеше зайци. Ядеше много зайци, така правехме. Разбира се, това беше преди миксоматозата[1]. Гадни неща…

Вайълет бе обещала на Хенри, че ще вземе Лоти със себе си, за да може Еди да си почине малко, и това я измъчваше, докато не реши накрая да преодолее себе си и да се вземе в ръце. Затова покани Лоти да я придружи, докато пазарува в Релкърк, и да пият хубав чай. И така, тя взе Лоти от къщи и двете отидоха в града. За случая Лоти бе облякла най-хубавите си дрехи — бежово немачкаемо палто и шапка, която изглеждаше като погача. Освен това носеше огромна дамска чанта и обувки на висок ток. От момента, в който се качи в колата, Лоти не си затвори устата. Тя не спря и докато обиколяха в „Маркс & Спенсър“, говореше, докато чакаха на опашка за пресни зеленчуци, докато търсеха по оживените улици нещо, което Лоти настоятелно наричаше галантерия.

— Не мисля, че все още има галантерии, Лоти…

— О, напротив, една мъничка надолу по онази улица… или беше на следващата? Майка винаги ходеше там за прежда.

Не вярвайки, че ще успеят да намерят магазинчето, Вайълет позволи на Лоти да я води, но й ставаше все по-горещо, а краката й отекоха, а, тя се разкъсваше между раздразнението и съчувствието, когато най-накрая Лоти откри магазинчето. Беше много старо и прашно, натъпкано с колекция от картонени кутии с куки за плетене, модни коприни за бродиране и излезли от мода модели за плетиво. Старата жена зад щанда изглеждаше така, сякаш току-що бе излязла от старчески дом, и й трябваше четвърт час, за да намери това, което Лоти търсеше — а то беше метър здрав ластик за кюлоти. Най-накрая, някак си, такъв беше намерен в чекмедже, пълно със стари копчета, беше сложен в хартиена торбичка и платен. Те излязоха на тротоара и Лоти триумфираше:

— Нали ти казах! А ти не ми повярва, нали?

След като приключиха с пазаруването, Вайълет предложи да се разходят преди чая. Те се върнаха при колата, оставиха покупките в багажника и тръгнаха към широката морава край реката. Вайълет седна решително на първата попаднала им скамейка.

— Ще си починем малко — каза тя.

И ето ги — една до друга на фона на златното слънце, а Лоти продължаваше да дърдори.

— Това е болницата „Релкърк Роял“, където лежах. Вижда се ей там през дърветата. Беше доста приятно място, но не можех да понасям сестрите. Докторът също беше добър, но приличаше на млад студент. Не вярвам да знаеше нещо, въпреки че се правеше, че знае. Прекрасни градини. Исках да кремират майка ми, но пасторът каза, че тя искала да я погребат до баща ми в гробището на църквата в Тулочард. Макар че не знам как той можеше да знае повече от мен.

— Предполагам, че майка ти му е казала…

— По-вероятно е той да си го е измислил, обичаше все да се меси.

Вайълет погледна през реката към мястото, където „Релкърк Роял“ се извисяваше на хълма с червените си каменни кули и едва видимите през разлистените дървета фонтони, които я заобикаляха.

— Болницата наистина е на хубаво място — каза тя.

— Това са лекарите — могат да платят за всичко.

— Как се казваше младият доктор, който се грижеше за теб? — попита тя небрежно.

— Доктор Мартин. Имаше и друг — доктор Фокнър, но той никога не се е приближавал до мен. Именно доктор Мартин каза, че мога да си тръгна и да отида да живея с Еди. Исках да се прибера с такси, но той настоя за линейка.

— Еди е много мила.

— Живяла е доста хубав живот. Някои хора са големи късметлии. Много по-различно е да живееш в село, отколкото да си хваната като в капан там горе, на хълма.

— Може да продадеш къщата на родителите си и да се преместиш в селото.

Но Лоти пренебрегна това разумно предложение и продължи своя порой от думи, сякаш Вайълет не бе казала нищо. На Вайълет и хрумна, че Лоти е по-хитра, отколкото смятаха всички.

— Тревожа се, че е толкова дебела. Някоя сутрин ще получи инфаркт с всичката лой, която носи със себе си. И винаги излита от къщи, тръгвайки за теб, Вайълет, или за Вирджиния. Никога не сяда за миг, да си почине, да погледаме телевизия. Трябва да мисли и за себе си понякога. Каза ми, че Алекса щяла да идва за партито на госпожа Стейнтън. Щяла да доведе приятеля си. Това е хубаво, нали? Но ще трябва да я наблюдавате, защото всички мъже са еднакви, след като те докопат…

— Какво имаш предвид, Лоти? — попита Вайълет остро.

Лоти обърна тъмните си кръгли очи към нея:

— Ами Алекса изобщо не е бедна. Старата лейди Черитън никога не е била бедна. Четох във вестниците, зная всичко за това семейство. Няма друго средство, като малко пари, което да накара мъжете да станат похотливи и да започнат да задяват момичето ти.

При тази атака Вайълет усети, че я обзема безпомощен гняв и че се изчервява. Гняв заради нахалството на Лоти и безпомощност заради това че в крайна сметка Лоти само казваше на глас това, от което цялото семейство на Алекса смътно се опасяваше.

— Алекса е много хубава и мила. Фактът, че освен това е и независима, няма нищо общо с приятелите, които си избира — каза тя.

Но Лоти или пренебрегна, или не чу този укор. Тя се засмя леко и заметна глава.

— Не бих била твърде сигурна. Освен това е от Лондон. Там има много златотърсачи. Юпита — добави тя с известно усилие, като каза последната дума така, все едно беше мръсна.

— Лоти, не мисля, че знаеш за какво говориш.

— Всички тези момичета са еднакви. Винаги са били такива. Когато видят някой хубав мъж, наострят уши като кучки. — Лоти потрепери, сякаш вълнението бе достигнало всяко нервно окончание по длъгнестото й тяло. После протегна ръка и я обви около китката на Вайълет. — Има и още нещо — Хенри. Виждам го наоколо из къщата. Още е мъничък, нали? Идва при Еди и не казва нито дума. Понякога ме оглежда с интерес. На твое място бих се притеснявала за него. Не е като другите момченца…

Кокалестите й пръсти бяха странно силни и я бяха стиснали като менгеме. Ужасена, Вайълет беше обзета от внезапен пристъп на паника. Първичният й инстинкт бе да разтвори със сила пръстите й, да ги разхлаби, да се изправи на крака и да избяга. Но точно тогава покрай тях мина млада жена с бебешка количка, и здравият й разум се върна, за да я спаси. Паниката, раздразнението изчезнаха. В крайна сметка това бе само бедната Лоти Карстеърс, към която животът не е бил никак благосклонен. Тъжните й сексуални раздразнения и бродещото въображение бяха типични за нея черти. И ако Еди можеше да търпи братовчедка й да живее с нея, то и Вайълет можеше да се справи спокойно за един следобед.

Усмихна се и каза:

— Много мило е от твоя страна да се притесняваш, Лоти, но Хенри е обикновено малко момче и е жив и здрав. Сега… — Тя се раздвижи леко и погледна часовника си, а после усети как пръстите на Лоти се разхлабват от маниакалния захват и най-накрая я пуснаха. Вайълет посегна към чантата си, без да бърза. — … мисля, че е време да тръгваме и да намерим някое приятно място, където да пийнем чай. Доста съм гладна. Бих се зарадвала на риба и пържени картофи. А ти?

[1] Болест по зайците. — Б.р. ↑

Двадесет и трета глава

Петък, 9-и

Както Изабел, изтощена от ежедневните задължения на динамичния си живот, се уединяваше от време на време, така и съпругът й откриваше малко спокойствие в работилницата си. Това бе едно помещение в мазето на Крой с каменна настилка и слабо осветени коридори. Там беше старият бойлер, който приличаше на мрачно миризливо чудовище, достатъчно голямо, за да подкара презокеански кораб. То изискваше постоянно и редовно зареждане с огромни количества коксови въглища. Освен това в едната от двете стаи все още се държаха неизползвани порцеланови съдове, нежелани мебели, въглища и дърва, както и драстично намалялото вино. Но, общо взето, мазето беше запуснато, с паяжини и ежегодно го нападаха цели фамилии полски мишки.

Работилницата беше в помещението до бойлера, което означаваше, че винаги бе приятно топла, имаше големи прозорци, оградени с решетки, подобни на затворническите, които гледаха на юг и на запад и пропускаха достатъчно светлина, за да направят стаята приветлива. Бащата на Арчи, който беше много сръчен в ръцете, я беше обзавел цялата с големи и тежки пейки, стойки за инструменти, менгеме и клещи. И именно тук старецът обичаше да работи спокойно, поправяйки повредените играчки на децата си, справяйки се с неизбежните ремонти на различни места из къщата или приготвяйки мухички за риболов.

След като той почина, работилницата стоя празна и занемарена, събирайки прах. Но когато Арчи се върна в Крой след осемте месеца в болницата и болезнено слезе по каменните стълби, куцайки по цялата дължина на отекващия коридор, той стана новият стопанин на стаичката. Първото нещо, което видя, бе стар стол с овална дървена облегалка, който беше счупен — задните му крака бяха натрошени от тежестта на някой доста едър човек. Бяха го донесли долу в работилницата, преди да почине старият лорд Балмерино. Той бе започнал да го поправя, но така и не бе довършил работата си и столът стоеше забравен и изоставен оттогава.

Арчи бе стоял загледан в изоставения мебел известно време и после викна Изабел. Тя дойде и му помогна да избършат мръсотията и паяжините, както и мишите изпражнения и останките от стари дървени стърготини. Прогониха всички паяци, премахнаха втвърдените кутийки с лепило, купчините пожълтели вестници, античните кутии с боя. Изабел почисти прозорците и някак си успя да ги отвори със сила, като по този начин пусна свеж въздух вътре в стаята.

Междувременно Арчи бе почистил и смазал всички инструменти, които все още ставаха за работа — длета, чукове, триони и техните стойки, и отново ги подреди по местата им. След това седна и направи списък на всичко, което му беше необходимо, а Изабел отиде в Релкърк и му ги купи.

Чак тогава той можеше да се захване за работа и да довърши нещата, започнати от баща му.

* * *

Сега следобедното слънце се спускаше надолу през горната част на прозореца, а той седеше на същата пейка и довършваше грундирането на скулптурата, върху която бе работил, когато имаше време през последните повече от два месеца. Тя беше трийсетина сантиметра висока и представляваше женска фигура върху голям скален блок с един малък джак ръсел териер, навел се на коляното й. Момичето носеше пуловер и карирана поличка, а косата й се развяваше от вятъра. Всъщност това бяха Кати Стейнтън и кучето й. Верена беше дала на Арчи снимка на дъщеря си, която беше направена предната година на ловището, и от нея той бе направил рисунките за скулптурата. Сега, след като грундът беше изсъхнал, можеше вече да я боядиса и да се опита да възпроизведе, колкото се може по-точно, убитите цветове на снимката. След това щеше да я подари на Кати за двайсет и първия й рожден ден.

Остави четката, облегна се назад и протегна крака, тъй като вече го боляха. Искаше да оцени творението си, като гледаше над полукръглите си очила. Досега не бе опитвал да прави седяща фигура, която е доста по-сложна, да не говорим за женска седяща фигура. Остана много доволен. Момичето с кучето се оказа чаровна композиция. Щеше да я боядиса на следващия ден. Очакваше с нетърпение и с някакво самодоволство да довърши творението си.

В този момент горе зазвъня телефонът. Едвам се чуваше и от месеци с Изабел си говореха, че трябва да сложат звънец и в мазето, за да го чува, когато е сам вкъщи, но не бяха успели да направят нищо по въпроса. А сега бе сам вкъщи и се чудеше дали ще успее да се качи, преди отсреща да загубят търпение и да затворят. Помисли си да не му обръща внимание, но звънът не спираше. Може би беше важно. Той бутна назад стола и тръгна бавно по коридора и после нагоре по стълбите, за да вдигне нещастния апарат, който беше в кухнята и все още продължаваше да звъни. Арчи прекоси разстоянието до кухненския бюфет и вдигна слушалката:

— Крой.

— Татко!

— Люсила! — Сърцето му подскочи от щастие. Пресегна се за стол.

— Къде беше? Телефонът звъни от часове.

— Долу в работилницата. — Той се настани удобно на стола и отпусна тежестта от изкуствения крак.

— О, съжалявам. Мама няма ли я?

— Не, отидоха с Хамиш да берат къпини. Люсила, къде си?

— В Лондон. И няма да отгатнеш откъде ти се обаждам. Няма да познаеш и за хиляда години.

— В такъв случай е по-добре да ми кажеш.

— От „Риц“.

— Какво, за бога, правиш там?

— Ще преспим тук. А утре ще продължим на север. Ще сме вкъщи до вечерта.

Арчи си свали очилата. Усети как доволната усмивка се разлива върху лицето му.

— Кои сте вие?

— Джеф Хоуланд и аз. И… почакай да чуеш… Пандора.

— Пандора?

— Да. Мислех, че ще се изненадаш.

— Но какво прави Пандора с вас?

— Връща се у дома. Казва, че е заради танците на Верена Стейнтън, но аз подозирам, че истинската причина е да види Крой и всички вас отново.

— Тя там ли е сега?

— Не, дремва следобедната си дрямка. Звъня ти от моята стая. Самичка съм с Джеф. Имам толкова много да ви разказвам на теб и на мама, но не сега, защото е много оплетено…

Но Арчи нямаше да я пусне толкова лесно с това извинение.

— Кога пристигнахте в Лондон?

— Днес сутринта. Пътувахме през Испания и Франция с колата на Пандора. Изкарахме си повече от страхотно. После хванахме ферибота и дойдохме в Лондон. Бях готова веднага да тръгнем, но Пандора искаше да си поеме дъх и да почине малко от пътуването, затова ни доведе тук. Настоя. И не се притеснявай за сметката, защото тя ще я плати. Тя покри разходите по цялото пътешествие, откакто тръгнахме от Палма. Плати всичкия бензин, хотелите, вечерите.

— Как… — гласът му бе изтънял. Смяташе, че е нелепо за мъж да бъде толкова емоционален. Направи втори опит: — Как е тя?

— Добре е. Ужасно е красива. Много е забавно. О, татко, нали се радваш, че я водя вкъщи? Мама няма да се притесни, нали? Пандора не е най-голямата домакиня на света и предполагам, че няма да си мръдне и пръста да направи нещо вкъщи или да помогне, но е толкова развълнувана, че пак ще се видите. Всичко ще бъде наред, нали?

— Повече от наред, миличка. Това е като чудо.

— И не забравяй, че и Джеф е с мен.

— Чакаме с нетърпение да се запознаем с него.

— Значи до утре.

— По кое време?

— Някъде към пет, но не се притеснявайте, ако закъснеем малко.

— Няма.

— Не мога да чакам.

— И аз. Карайте внимателно, миличка.

— Разбира се — тя му изпрати въздушна целувка по телефона и затвори.

Арчи остана на твърдия кухненски стол, като държеше бръмчащата слушалка в ръка. Люсила и Пандора. Прибираха се вкъщи. Остави слушалката на мястото й и тя спря да бръмчи. Старият кухненски часовник бавно отмерваше времето. След малко Арчи се изправи, излезе от кухнята, мина по коридора и отиде в кабинета си. Отвори едно чекмедже на бюрото и извади ключе. С него отвори друго, по-малко чекмедже, от което извади един плик — пожълтял от времето и адресиран с едрия и незрял почерк на Пандора към него самия, когато служеше в щаба на Предания на Кралицата шотландски полк в Берлин. Датата на пощенската марка беше от 1967 година. В плика се намираше писмо, което той не извади, защото го знаеше наизуст. Това означаваше, че няма никаква причина да не го накъса на парченца и да го изгори още преди години, освен че не можеше да се реши да го унищожи.

Пандора. Връщаше се в Крой.

В далечината се чу шум от кола, който се увеличаваше и приближаваше откъм главния път. Не можеше да сбърка звука от двигателя. Изабел и Хамиш се връщаха с минибуса. Арчи върна плика в чекмеджето, затвори го, скри ключа и отиде да ги посрещне.

Изабел бе паркирала минибуса в задната част на двора. Преди Арчи да успее да се върне в кухнята, тя и Хамиш отвориха със замах вратата и клатушкайки се, влязоха победоносно вътре. Бяха приведени под тежестта на две огромни, препълнени с тъмни плодове кошници. След прекарания в борба с къпиновите гъсталаци следобед и двамата бяха опърпани, мръсни и покрити с кални петна и изглеждаха, както Арчи реши, като скитници.

Всеки път, когато спираше поглед върху сина си, той изпитваше като шок от изненада, защото през тази лятна ваканция момчето беше пораснало като младо дърво и ставаше все по-високо и по-голямо с всеки изминал ден. Дванайсетгодишен, вече беше по-висок от майка си, а мускулестите му рамене опъваха пуловера му. Ризата му висеше от дънките, по ръцете и устата имаше лилави петна, а гъстата му, жълта като царевица коса отчаяно се нуждаеше от подстрижка. Докато го гледаше, Арчи се изпълни с гордост.

— Здрасти, тате. — Докато оставяше кошниците на кухненската маса, Хамиш промърмори: — Умирам от глад.

— Ти винаги умираш от глад.

Изабел също остави товара си.

— Хамиш, цял следобед ядеш къпини. — Тя беше облякла провисналите си кадифени панталони и блуза, която Арчи много отдавна бе захвърлил. — Не може да си гладен.

— Да, ама съм. Къпините не засищат.

Хамиш се запъти към кухненския бюфет, където бяха подредени формичките с кексчета. Той махна единия от капаците с трясък и посегна към ножа.

Арчи се възхити от богатата реколта.

— Справили сме се плашещо добре. Сигурно сме набрали около петнайсет килограма. Никога не съм виждала толкова много. Отидохме от другата страна на реката, където господин Гладстон отглежда лалетата си. Храсталакът около тези полета беше препълнен с плодове. — Изабел дръпна един стол и седна. — Умирам за чаша чай.

— Имам новини за теб — каза Арчи.

Тя погледна нагоре, винаги бояща се от най-лошото.

— Добри новини?

— Най-добрите.

* * *

— Но кога се обади? Какво каза? Защо не ни е казала по-рано? — Изабел тръпнеше от вълнение и не даваше на Арчи никакво време да отговори на въпросите й. — Защо не са ни се обадили от Палма или от Франция, за да ни разкажат повече? Не че имам нужда от подробни описания, няма значение. Всичко, което има значение, е, че си идват. И че са отседнали в „Риц“. Не мисля, че Люсила някога е отсядала в хотел. Пандора е невъзможна. Лесно можеха да отидат и някъде другаде, където не е толкова луксозно…

— Пандора вероятно не познава по-различно място.

— И ще останат ли за танците? А води ли и фермера, който гледа овце? Мислиш ли, че тя е успяла да убеди Пандора да се върне? Толкова е странно, че след всичките тези години именно Люсила я е убедила. Ще трябва да приготвя всичките спални. Ще се съберем голяма компания, защото при нас ще отседне и американският приятел на Кати. И храна. Мисля, че във фризера са останали няколко фазана…

Вече седяха около масата и пиеха чай. Хамиш, който вече бе отчаяно гладен, сложи чайника и направи чай. Докато родителите му говореха, той сервира на масата три чаши, кутиите с кексчета и бисквити и самун хляб върху дървената дъска. Бе намерил също масло и буркан мариновани зеленчуци. В този период от живота си Хамиш се беше вманиачил по маринованите зеленчуци и ги слагаше върху всичко. В този момент си приготвяше сандвичи, като слагаше тъмни мариновани зеленчуци между две огромни филии хляб.

— … каза ли ти за Пандора? Каза ли изобщо нещо за нея?

— Не много, просто звучеше доволна от живота.

— О, как бих искала да съм била тук, за да говоря с нея.

— Ще можеш да говориш с нея утре.

— Каза ли на някого, че идват?

— Не, само на теб.

— Ще трябва да се обадя на Верена и да й кажа, че още трима души ще дойдат на тържеството й. Трябва да кажа също на Вирджиния и на Вай.

Арчи посегна към чайника и напълни чашата си отново.

— Мислех си, че може би ще е добре да поканим цялото семейство Еърд за обяд в неделя? Какво мислиш? В крайна сметка не знаем колко дълго ще остане Пандора, а следващата седмица ще бъде като огромен цирк, в който постоянно ще изникват все нови и нови неща. Неделя би трябвало да е подходящ ден.

— Това е брилянтна идея. Ще се обадя на Вирджиния. Ще поръчам телешко филе от месаря.

— Ам, ам. — Хамиш посегна към още едно парче сладкиш с джинджифил.

— … а ако времето е хубаво, може да играем крокет. Не сме играли крокет цяло лято. Ще трябва да окосиш тревата, Арчи. — Изабел сложи припряно чашата си на масата. — Сега трябва да направя желе от къпини и да приготвя всички спални. Но не бива да забравям да се обадя на Вирджиния…

— Аз ще й се обадя — каза Арчи. — Може да оставиш тази задача на мен.

* * *

Но Изабел, която вече бе сложила тигана за желето на печката и къпините къкреха, знаеше, че ако не споделеше вълнуващите новини с някого, щеше да избухне, затова намери време да се обади на Вайълет. Първоначално никой не вдигна в Пенибърн, затова тя затвори и звънна отново след половин час.

— Ало.

— Вай, Изабел е.

— О, миличка.

— Заета ли си?

— Не, седнала съм с питие в ръката.

— Но Вай, едва е пет и половина. Нима вече пиеш?

— Само временно. Днес имах най-изтощителния ден в живота си. Разхождах Лоти Карстеърс из Релкърк и после я черпих с чай. Няма значение, вече всичко приключи и изпълних моето добро дело за седмицата. Но почувствах, че имам нужда от голямо уиски със сода.

— Със сигурност. Или дори две. Вай, случи се нещо наистина вълнуващо. Люсила се обади от Лондон, че си идва утре и води Пандора със себе си.

— Води кого?

— Пандора. Арчи е на седмото небе от щастие. Само си представи — той се опитва да я накара да се върне в Крой през последните двайсет години и сега тя наистина идва.

— Не мога да повярвам.

— Невероятно, нали? Ела за обяд в неделя да ги видиш всичките. Ще поканим и всички останали от семейство Еърд, така че може да дойдеш с тях.

— С удоволствие. Но… Изабел, защо така внезапно е решила да се върне? Пандора имам предвид.

— Нямам представа. Люсила каза нещо за партито на Стентънови, но ми се струва, че е просто претекст.

— Колко необичайно. Аз… чудя се как ли изглежда сега.

— Нямам представа. Вероятно удивително. Освен че вече е на трийсет и девет и не може да няма няколко бръчки. Както и да е, скоро сами ще видим. Трябва да вървя, Вай. Правя желе от къпини и ще кипне всеки момент. Ще се видим в неделя.

— Колко мило. Много се вълнувам за Люсила…

Но къпиновото желе зовеше Изабел.

— Довиждане, Вай — и тя затвори.

Пандора.

Вай също затвори, свали си очилата и разтри очите си, които вече я боляха. Тя и преди това бе изморена, но новините на Изабел я зарадваха толкова много и същевременно я оставиха с усещането, че е блокирала. Все едно щяха да й поставят невъзможни изисквания, все едно й предстояха жизненоважни решения.

Тя се облегна назад и затвори очи, прииска й се да е с Еди — нейната стара и най-мила приятелка, за да може да сподели с нея новините, да ги обсъди, Еди да я утеши. Но Еди си беше вкъщи, затрупана от грижите по Лоти, и дори един телефонен разговор не бе възможен, защото Лоти щеше да чуе всяка дума и да си извлече собствени, много опасни заключения.

Пандора. Сега е на трийсет и девет, но тъй като Вайълет не я беше виждала от двайсет години, в съзнанието й тя завинаги беше останала онази пленителна тийнейджърка. Като някой, който бе починал. Хората, които са мъртви, никога не остаряват, те просто остават в спомените ни такива, каквито са били. Арчи и Едмънд бяха вече зрели мъже на средна възраст, но не и Пандора.

Това беше абсурдно. Всички остаряваха с еднаква скорост, така както хората по летищата се носеха по ескалаторите с еднаква скорост. Пандора бе на трийсет и девет и бе водила живот, който, ако се вярваше на всички слухове, беше всичко друго, но не и тих и спокоен. Опитът, преживяванията са оставили своята следа — бръчки, набръчкана кожа, косата й сигурно е загубила удивителния си блясък.

Но бе почти невъзможно да си го представи. Вайълет въздъхна, отвори очи и посегна към питието. Това нямаше да й помогне. Трябваше да се стегне. Последиците от тази ситуация нямаха нищо общо с нея. Нямаше да взима никакво решение, защото нямаше какво да се направи. Просто щеше да продължи да прави това, което беше правила винаги — да наблюдава, да не обръща внимание и да си мълчи.

* * *

Едмънд Еърд пристигна вкъщи в седем часа вечерта и тъкмо когато влизаше през входната врата, телефонът започна да звъни. Той спря за малко в коридора, но тъй като никой не вдигна веднага телефона, остави куфарчето си на масата и тръгна към библиотеката, където седна на бюрото и вдигна слушалката:

— Едмънд Еърд.

— Едмънд, Арчи е.

— Да, Арчи?

— Изабел ме помоли да се обадя. Кани ви с Вирджиния и Хенри на обяд в неделя. Поканихме и Вай. Ще можете ли да дойдете?

— Колко мило от страна на Изабел. Мисля, че да… само момент… — Той посегна към джоба за тефтерчето си, сложи го до попивателната и прелисти страниците. — Що се отнася до мен, би било прекрасно, но току-що се връщам и все още не съм говорил с Вирджиния. Искаш ли да я потърся?

— Не, няма нужда. Може да ми звъннеш после, в случай че не можете да дойдете, а ако не се чуем, ще ви чакаме към един без петнайсет.

— Ще го очакваме с нетърпение. — Едмънд се поколеба: — Има ли някакъв повод, за който трябва да знаем, или е просто рутинна покана?

— Не — каза Арчи, но после допълни: — Да, имам нещо предвид. Имаме повод. Люсила се връща вкъщи утре…

— Това са страхотни новини.

— Води със себе си и някакъв австралиец.

— Фермерът ли?

— Точно така. Освен това ще доведе и Пандора.

Едмънд замислено затвори тефтерчето си — беше тъмносиньо, със златни инициали в единия ъгъл. Бе го намерил в коледното си чорапче миналата Коледа — подарък от Вирджиния.

— Пандора?

— Да. Люсила и фермерът на овце й отишли на гости в Майорка. Всички заедно се връщат, като са шофирали през Испания и Франция. Пристигнали са в Лондон днес сутринта. — Арчи спря, сякаш очакваше някакъв коментар от Едмънд. Но той не каза нищо и след малко Арчи продължи: — Препратих й поканата от Верена Стейнтън и, предполагам, е решила, че ще е забавно да дойде за тържеството.

— Причина като всяка друга.

— Да. — Арчи отново замълча. — Значи ще се видим в неделя, Едмънд?

— Да, разбира се.

— Освен ако не се чуем преди това.

— Чакаме с нетърпение. Благодаря, че се обади.

Той затвори телефона. Библиотеката, къщата — всичко бе тихо. Хрумна му, че може би Вирджиния и Хенри са излезли някъде и той е съвсем сам у дома. Усещането за самота нарасна и стана потискащо. Започна да напряга слуха си, за да чуе някакъв шум, за да чуе успокоителни високи гласове, тракане на чинии, кучешки лай. Нищо. После отвъд отворените прозорци се чу дълъг звънлив зов на голям свирец, който прелиташе ниско над полетата зад градината. Един облак скри слънцето и хладният въздух се раздвижи. Той върна тефтерчето в джоба си, приглади косата си и оправи вратовръзката си. Имаше нужда от питие. Стана от стола, излезе от стаята и отиде да потърси жена си и сина си.

Двадесет и четвърта глава

Събота, 10-и

Люсила каза:

— Никога преди не съм се прибирала по този начин вкъщи.

— А как си се прибирала преди? — Джеф караше колата. Той бе шофирал през целия дълъг път.

— С влак от училище. Или от Единбург, карайки някоя мизерна колица. Един път от Лондон и със самолет, но когато татко все още беше военнослужещ, военните поемаха пътните.

Беше три и половина събота следобед, а им оставаха само още около четирийсет километра. Движеха се бързо. Магистралата вече беше зад гърба им, бяха оставили зад себе си и Релкърк. После поеха по виещия се познат път за Страткрой и след това към вкъщи. Компания им правеше реката, а отпред се виждаха хълмовете. Въздухът беше чист, небето — огромно, а свежият бриз, който влизаше през отворените прозорци — сладък и упоителен като младо вино.

Люсила не можеше да повярва на късмета си. В Лондон беше валял дъжд, в централните графства се изливаше порой, но след като прекосиха границата, тя видя как облаците почнаха да се разкъсват, да се разделят и да се отдалечават на изток. Шотландия ги посрещна със синьо небе и дървета, които тъкмо бяха почнали да се позлатяват от есента. Люсила си помисли, че беше ужасно мило от страна на родната й земя, и се почувства много приятно, като че ли тя лично бе уредила чудодейната промяна на времето, но нарочно не каза нищо за късмета им или за смайващата гледка. Познаваше Джеф от доста дълго време и знаеше, че не му харесват особено силните излияния на чувства и че дори се смущава от тях.

Бяха тръгнали в десет часа тази сутрин, като напуснаха хотела и гледаха как изисканите портиери натоварваха тъмночервения мерцедес на Пандора с внушителния брой едноцветни чанти и куфари заедно с техните скромни раници. Пандора забрави за бакшиша на портиерите, затова Люсила трябваше да им го даде вместо нея. Знаеше, че никога нямаше да си върне тези пари, но след една вечер на пълен разкош с включена вечеря и закуска чувстваше, че това е най-малкото, което можеше да направи.

В началото Пандора седна на предната седалка на великолепната си кола и се настани удобно в коженото си палто от норка, защото след ужасната жега в Майорка през август тук й се струваше доста хладно и имаше нужда от този пищен комфорт. Не бе очаквала студ и дъжд. Докато Джеф ги изведе от града и се пребори с трафика, за да успее най-накрая да стигне до магистралата, тя продължи да говори безкрайно за незначителни неща. Малко по-късно млъкна и се загледа през прозореца към сивите и скучни покрайнини, през които профучаваха в бързата лента с почти сто и петдесет километра в час. Чистачките на предното стъкло работеха неуморно, а огромните превозни средства, които ги задминаваха, заливаха стъклата им със заслепяващи кални пръски и дори Люсила трябваше да признае, че всичко това е доста неприемливо.

— За бога, колко е грозно! — каза Пандора и се сгуши дълбоко в кожата на палтото си.

— Да, знам. Но това е само в този участък.

За обяд спряха на една бензиностанция на магистралата. Пандора искаше да се отбият от магистралата и да потърсят някакъв страничен пъб, за предпочитане по-лъскав, където можеха да седнат на открит огън и да изпият освежителни питиета, като уиски или английска бира. Но Люсила знаеше, че ако си позволят да се отклонят толкова много, никога нямаше да стигнат в Крой.

— Няма време. Това не е Испания, Пандора. Не е Франция. Нямаме време да губим в необмислени постъпки.

— Миличка, това едва ли е необмислена постъпка.

— Да, такава е. Ти ще се заговориш с бармана и ще останем там завинаги.

Затова отидоха в някаква бензиностанция по магистралата, която се оказа точно толкова неприятна, колкото Люсила се боеше, че ще бъде. Наредиха се на опашка с подноси в ръце, за да си купят сандвичи и кафе. После седнаха на оранжеви пластмасови столове с пластмасова масичка, обградени от дразнещи семейства с капризни деца, младежи хулигани в порнографски тениски и мускулести шофьори, които изглеждаха доволни да се заровят в ужасяващи чинии, пълни с пържени картофи и риба, зле изглеждащи сладкиши и чаши чай.

Следобед Пандора и Люсила си размениха местата. Пандора се настани удобно на задната седалка и моментално заспа. Оттогава тя спеше и пропусна драматичното прекосяване на границата, проясняването на небето, както и чудното вълнение да се прибереш у дома.

Минаха през малък провинциален град.

— Къде сме? — попита Джеф.

— Къркторнтън.

По тротоарите имаше тълпи от хора, които пазаруваха в съботния следобед, а в общинските градинки бяха цъфнали далиите. По пейките седяха възрастни мъже и се наслаждаваха на приятната топлина. Децата ближеха сладолед. Високо над кротката река се извиваше мост, а един мъж ловеше риба. Пътят се изкачваше нагоре по хълма. Завита в палтото си от норка, Пандора се беше свила на топче като детенце, подпряла глава върху якето на Джеф, което беше навито на кълбо като възглавничка. Над лицето й се спускаше кичур светла коса, а миглите й се спускаха върху изпъкналите скули.

— Как мислиш, трябва ли да я събудя?

— Ти решаваш.

Това бе нейната характерна програма, нейната рутина през целия път от Палма през Испания и Франция. Имаше изблици на огромна енергия, активност, разговори, много смях и внезапни необмислени предложения.

Наистина трябва да видим тази катедрала. Ще се отбием само десет километра от пътя.

Виж тази прекрасна река. Защо не спрем за момент, за да се изкъпем голи? Няма кой да ни види.

Знаете ли, че току-що подминахме най-очарователното кафене. Нека обърнем и се върнем за по питие.

Но питието се проточваше в дълъг спокоен обяд, а Пандора заговаряше всеки, който беше наблизо. После още една бутилка вино. Кафе и коняк. А после… тръгваха. Заспиваше. Можеше да задреме навсякъде и макар понякога да предизвикваше неудобство, това поне означаваше, че ще спре да говори. Люсила и Джеф бяха благодарни за тези моменти на отдих. Люсила не беше сигурна дали щеше да издържи цялото пътуване, ако ги нямаше. Пътуването с Пандора беше малко като да пътуваш с някое буйно дете или с куче — забавно и приятно, но също доста обезкуражаващо и изморително.

Мерцедесът се изкачи на билото на хълма. На върха покрайнините разкриха прекрасна, великолепна гледка. Букове, полета, разпръснати ферми, овце на паша, реката далеч долу под тях, далечните хълмове, обсипани с лилаво като зрели сливи.

— Ако не я събудя сега, ще спи, когато пристигнем вкъщи. Има само още около десет минути.

— Тогава я събуди.

Люсила протегна ръка, положи я върху меката кожа, която покриваше рамото на Пандора, и леко я побутна:

— Пандора!

— Хм.

— Пандора — побутна я още веднъж. — Събуди се. Почти пристигнахме. Почти сме вкъщи.

— Какво?! — Пандора отвори очи сънливо. Загледа се с празен, неориентиран и объркан поглед. Затвори ги отново, прозя се, размърда се и се протегна. — Какъв прекрасен сън. Къде сме?

— Движим се към моста Кейпъл. Почти сме у дома.

— Почти у дома? Почти в Крой?

— Изправи се и ще видиш. Пропусна най-хубавата част от пътуването, докато хъркаше на задната седалка.

— Не хърках. Никога не хъркам. — Но след малко направи усилие и наистина се изправи, избута косата от очите си и притисна кожата на палтото около себе си, сякаш й беше студено. Отново се прозя и се загледа през прозореца. Примига. Погледът й се просветли. — Но ние сме почти… там.

— Нали ти казах.

— Трябваше да ме събудиш преди часове. И дъждът е спрял. Грее слънце и е толкова зелено. Бях забравила за зеленината тук. Какво посрещане. „Шотландия, дива и непреклонна, подходяща люлка за деца поети!“ Кой е написал това? Някакъв стар глупак. Не е нито непреклонна, нито дива, а просто е удивително красива. Колко мило от нейна страна да изглежда толкова прекрасно сега, когато аз идвам. — Тя потърси чантата си, а после — гребена и се среса. Намери огледало и си сложи червило. Най-накрая се напръска щедро с „Пойзън“. — Трябва да ухая добре за Арчи.

— Не забравяй за крака му. Не очаквай да дотича към теб и да те вдигне на ръце. Ако се опита да те вдигне, вероятно ще падне по гръб.

— Като че ли бих предложила нещо такова. — Тя погледна малкия си диамантен часовник. — Подранили сме. Казахме, че ще пристигнем към пет, а дори няма още четири.

— М-да, справихме се фантастично с времето.

— Скъпи Джеф! — Пандора одобрително го потупа по рамото, все едно галеше кученце. — Какъв умен шофьор!

Сега вече се спускаха по хълма. В края му се изкачиха по стръмнината при моста Кейпъл, завиха наляво и се озоваха в началото на долината. Пандора се наведе напред.

— Удивително! Изглежда, абсолютно нищо не се е променило. В онази къщичка живееха едни хора — казваха се Милър. Бяха ужасно стари. Мъжът беше овчар. Сигурно вече са починали. Отглеждаха си пчели и продаваха буркани мед от пирен. О, мисля, че ще се пръсна. Трябва да спрем, за да се изпишкам. Не, разбира се, че не искам. Това е просто плод на въображението ми. — Тя отново потупа Джеф по рамото. — Джеф, отново ли си се умълчал? Не можеш ли да измислиш няколко думи, с които да оцениш гледката наоколо?

— Естествено. — Той се усмихна широко. — Страхотно е.

— Повече от това. Това сега е нашата земя. Семейство Балмерино от Крой. Наистина е вълнуващо, да ти подскочи сърцето като от тътена на барабани. Прибираме се у дома. Би трябвало да носим пера в бонетата си и да ни посрещне гайдар, който да свири някъде из пътя. Защо не се сети за това, Люсила? Защо не уреди нещо такова? След двайсет години това е най-малкото, което можеше да направиш за мен.

Люсила се засмя:

— Съжалявам.

Отново се движеха успоредно на реката — бреговете й бяха свежи и зелени от тръстиката, а от другата страна спокойно си пасяха стада фризийски крави. Ожънатите полета приличаха на златен килим под светлината на слънцето. Мерцедесът профуча през завоя и се откри гледката към село Страткрой. Люсила видя скупчените сиви каменни къщи, дима, който се издигаше право нагоре от комините, кулата на църквата, хубавите групички стари сенчести букове и дъбове. Джеф намали скоростта до разумно ниво, докато минаваха покрай паметника на загиналите във войната, покрай малката епископална църква и стигнаха до правия път, който прекосяваше селото.

— Супермаркетът е нов — каза Пандора с доста обвинителен тон.

— Зная. Управляват едни хора — пакистанци, казват се Исхак. Сега, Джеф, тук е… завий надясно… нагоре през портите.

— Но парка го няма. Това вече не е парк. Всичко е разорано.

— Пандора, ти знаеш, че това се е случило. Татко ти писа, за да ти каже.

— Предполагам, че съм забравила. Изглежда доста странно така.

Минаха нагоре по задния път. Хълмът се извисяваше пред тях, бурните води на Пенибърн пръскаха и се спускаха шумно надолу под малкия каменен мост. После алеята…

— Пристигнахме — обяви Люсила и се наведе, за да натисне клаксона.

* * *

В Крой семейството на Люсила запълваше дългите следобедни часове на очакване. Изабел беше на горния етаж и оглеждаше за последен път стаите за гостите — проверяваше за чисти хавлии, подреждаше цветята на тоалетките и полиците на камината. Хамиш беше решил да изведе кучетата на разходка, затова изчезна, след като се наобядваха, и оттогава не го бяха виждали. А Арчи — лорд Балмерино, беше в трапезарията и приготвяше масата.

В крайна сметка го накараха насила да свърши тази работа. Да чака някого или нещо, не беше от силните му страни и през целия ден ставаше все по-неспокоен, нетърпелив и нервен. Мразеше мисълта, че любимите му хора в момента карат по тази убийствена магистрала, и въображението му лесно рисуваше картини на верижни катастрофи, смачкан метал и мъртви тела. Той прекара много време загледан в часовника си, като при най-малкия шум, наподобяващ шума от двигател на кола, ставаше и се приближаваше до прозореца. Явно не можеше да се успокои и за момент. Изабел му предложи да окоси моравата за крокет, но той й отказа, защото искаше да е сигурен, че когато колата наистина спре пред къщата, той ще бъде там и ще излезе максимално бързо. Беше се оттеглил в кабинета си с вестник „Шотландец“, но не можеше да се съсредоточи нито върху новините, нито върху кръстословицата. Той захвърли вестника и отново почна да дебне за най-слабия звук.

Най-накрая Изабел, която имаше достатъчно работа и без мъжът й да й се пречкаше в краката, загуби търпение.

— Арчи, ако не можеш да стоиш мирен, тогава бъди поне полезен. Можеш да сложиш масата за вечеря. Чистите покривки и салфетки са на бюфета. — И после тя се качи горе доста ядосана, оставяйки го да се захване за работа.

Не че Арчи имаше нещо против да сервира масата. Едно време Харис вършеше тази работа, така че нямаше нищо женско в това. А когато идваха американските гости, сервирането на масата си беше негово задължение. Освен това му доставяше известно удоволствие да го направи с военна точност и грижливост, ножовете и вилиците бяха поставени на точно определеното място, а салфетките бяха сгънати точно под ъгъл четирийсет пет градуса.

Чашите за вино изглеждаха леко прашни, така че той намери една кърпа за съдове и тъкмо се бе захванал да ги поизлъска, когато чу да се приближава кола, която се изкачваше по хълма. Сърцето му подскочи. Погледна часовника, който показваше четири часа, и реши, че сигурно е твърде рано. Остави чашите и кърпата на масата. Не можеше да бъде…

Изсвирването на клаксона, дълго, продължително и шумно, разкъса тишината на този следобед и прогони съмненията му.

Това бе обичайният сигнал на Люсила.

Не можеше да се движи бързо, но се движеше, колкото се може по-бързо. Надолу през цялата трапезария, после през вратата.

— Изабел.

Входната врата беше отворена. Той тъкмо пресичаше коридора, когато колата се появи — голям и оглушителен мерцедес, който хвърляше чакъл под гумите си.

— Изабел! Пристигнаха.

Той отиде до вратата, но не продължи нататък. Пандора бе по-бърза от него. Бе излязла от колата малко преди да спре — почти в движение, и сега тичаше през чакъла към него. Имаше същата светла коса, която се развя, докато тичаше, и същите тънки дълги крака.

— Арчи!

Носеше кожено палто, което стигаше почти до глезените й, но това не й попречи да прескача стълбите по две. И макар вече да не можеше да я вдигне и да я завърти, както когато тя беше дете, Арчи я чакаше с широко разтворени обятия.

* * *

Изабел… мила, обикновена, гостоприемна, непроменяща се. Изабел… бе отредила за Пандора най-хубавата свободна спалня. Беше в предната част на къщата, с високи прозорци, които гледаха на юг надолу към хълма и през реката и долината. Бе обзаведена почти както Пандора я помнеше от времето на майка си. Две легла с месингова табла високо над земята, като всяко едно от тях беше достатъчно широко за двама души. Избелял килим, украсен с рози, богато украсена тоалетка с много мънички чекмеджета и въртящо се огледало.

Вместо старите завеси обаче имаше тежки кремави ленени драперии. Вероятно бяха сменени заради платените американски туристи. Те едва ли щяха да оценят овехтелите стари завеси със закачливите слънца по тях. Също заради тях съседната гардеробна беше превърната в баня. Не че изглеждаше много по-различно, защото Изабел просто беше монтирала вана, мивка и тоалетна, но бе оставила килимчетата, отрупаните рафтове с книги и удобното кресло на мястото им.

Пандора трябваше да си разопакова багажа.

— Разопаковай си багажа и се настани удобно — й каза Изабел. Тя и Джеф заедно качиха тежкия багаж на Пандора. (Арчи, естествено, не можеше да носи багаж заради крака си. Пандора реши да не се замисля за Арчи. Сивите му коси я бяха шокирали, а и никога не бе виждала толкова слаб мъж.) — Изкъпи се, ако искаш. Има достатъчно топла вода. После слез долу да пийнем по питие. Ще хапнем към осем часа.

Но това беше преди петнайсет минути, а Пандора не бе стигнала по-далеч от това да занесе чантичката си с тоалетните принадлежности в банята, да извади и да сложи няколко бурканчета на мраморната поставка. Хапчетата и отварите й, нейният „Пойзън“, маслото за баня, кремовете и тоалетното мляко. По-късно щеше да се изкъпе. Не сега.

Сега все още трябваше да убеди себе си, че наистина си е у дома. Отново в Крой. Но й беше трудно, защото в тази стая тя не можеше да се почувства така, все едно си е на мястото. Беше гостенка в нечия къща, прелитаща птица. Изостави шишенцата си и се върна в спалнята при прозореца, облегна се с лакти на перваза и се загледа в гледката, за да се увери напълно, че всичко това не беше сън. Това й отне известно време. Но какво ли се беше случило със старата й стая, стаята, която беше нейна още от времето, когато е била бебе. Реши да отиде и да надникне.

Излезе от стаята, изкачи се до горната част на стълбите и спря. Откъм кухнята се носеха жизнерадостни звуци и приглушени гласове. Люсила и Изабел бяха заети с подготовката на вечерята и вероятно говореха за нея, за Пандора. Със сигурност това правеха. Нямаше значение, тя нямаше нищо против. Прекоси стълбищната площадка и отвори вратата на стаята, която преди беше спалнята на родителите й, а сега — на Арчи и Изабел. Видя огромното двойно легло, шезлонга и пуловера на Изабел, който висеше от него, чифт обувки, захвърлени небрежно. Видя и семейните снимки, сребърните и кристалните бижута върху тоалетката, книгите върху нощното шкафче. Усещаше се ароматът на пудра за лице и на одеколон. Сладки и невинни миризми. Тя затвори вратата и продължи по коридора. Намери стаята, която някога беше на Арчи — пометена и приютила раницата на Джеф и якето му, захвърлено на средата на килима. Следващата стая… Люсила. Все още пълна със скъпите за една ученичка принадлежности — плакати, закачени с кабарчета по стената, порцеланови украшения, касетофон, китара със скъсана струна.

И най-накрая нейната собствена стая. Старата й стая. Може би тук спеше Хамиш? Все още не бе срещнала Хамиш. Внимателно завъртя кръглата дръжка и отвори вратата. Не беше Хамиш. Нямаше никого. В стаята нямаше никакви лични принадлежности. Нови мебели, нови завеси. Нямаше и следа от Пандора.

Какво бяха направили с книгите й, със записите й, дрехите, дневниците, снимките… с живота й? Вероятно всичко е било натикано някъде горе на тавана, когато стаята е била оголена, изпразнена, пребоядисана, за да й бъдат сложени нови тапети и нов красив син килим.

Все едно Пандора беше спряла да съществува, все едно вече беше призрак.

Нямаше смисъл да пита защо, защото беше очевидно. Сега Крой принадлежеше на Арчи и Изабел и за да се поддържа мястото като ценна собственост, всяка стая трябваше да се използва подходящо. А Пандора се беше отказала от своето право, когато просто замина и повече не се върна.

Докато стоеше там, се замисли за онези ужасни, безрадостни последни седмици, когато бе нещастна, когато не й беше позволено да говори за това. Нещастието я бе направило жестока и тя се отнасяше с жестокост към двамата, които обичаше най-много на света — тросваше се на баща си, пренебрегваше майка си, цупеше се с дни и като цяло бе превърнала живота им в ад, какъвто беше и нейният.

В тази стая беше прекарала часове с лице, заровено в завивките, докато грамофонът свиреше едни и същи песни отново и отново, най-тъжните песни, които знаеше. Мат Монро казваше на някаква жена „Върви си!“, а Джуди Гарланд й късаше сърцето с „Мъжът, който избяга“.

Пътят става по-труден,

По-самотен и по-неравен.

Изгарям от надежда.

Утре той ще се появи.

Гласове.

Миличка, ела моля те да обядваш.

Не искам никакъв обяд.

Иска ми се да ми кажеш какво те тормози.

Просто искам да ме оставите сама. Няма да излезе нищо добро, ако ти кажа. Никога не би ме разбрала…

Тя отново видя лицето на майка си, която бе объркана и дълбоко наранена. И се засрами. На осемнайсет би трябвало да знам повече. Мислех си, че съм възрастна, опитна, но истината бе, че знаех по-малко за живота, отколкото някое дете. И ми отне твърде много време да го осъзная.

Твърде дълго и твърде късно. Всичко свърши. Тя затвори вратата и се върна да си разопакова багажа.

* * *

Бяха свършили с вечерята. Шестимата седяха около масата, осветена от свещи, след като се нахраниха с прекрасните ястия, които Изабел бе приготвила специално за празничния случай. Тя бе положила огромни усилия за посрещането на скъпите гости. Студена супа, печен фазан, крем брюле, най-доброто синьо сирене. И най-хубавото вино, което Арчи можеше да намери в поизпразнилата се вече изба на баща си.

Вече бе почти десет часа и Изабел и Пандора бяха в кухнята. Изабел приключваше с миенето на последните съдове — тиганите и тенджерите, ножовете с дръжка от слонова кост и чиниите за зеленчуци, твърде големи, за да се поберат в съдомиялната. Пандора трябваше да помага, но след като подсуши един-два ножа и сложи три тигана не където им бе мястото, тя остави кърпата за съдове, направи си нес кафе и седна да го изпие.

По време на вечерята разговорите не секнаха, защото имаше много за разказване. Приключенията на Люсила и Джеф по време на пътешествието им с автобус през Франция от Париж, временното им бохемско пребиваване в Ибиса и накрая блаженството в Майорка и в Каса Роса. Изабел се бе ококорила, докато слушаше описанието на градините там.

— О, толкова бих искала да ги видя.

— Трябва да дойдеш. Да лежиш на слънце и да не правиш нищо.

Арчи се засмя:

— Изабел да лежи на слънце и да не прави нищо? Сигурно си полудяла. Преди да успееш да мигнеш, тя вече ще се е настанила при цветните лехи и ще изкоренява плевели.

— При мен няма никакви плевели — каза Пандора.

Последваха новините от дома. Пандора бе ненаситна за всякакви клюки. Последните новини за Вай, за семейство Еърд, за семейство Гилък, Уили Сноди. Дали Арчи се беше чувал с Харис и с госпожа Харис? Тя изслуша с известна тревога сагата за Еди Файндхорн и за братовчедка й Лоти.

— За бога. Тоя таласъм. Не ми казвай, че се е върнала в живота ни. Радвам се, че ме предупредихте. Ще мина от другата страна на пътя, ако случайно я срещна някъде.

Разказаха й и за семейство Исхак, които били прогонени от Малави и пристигнали в Страткрой почти без никакви пари.

— … но имаха някакви роднини в Глазгоу, които вече се справяха доста успешно, така че с малко финансова помощ от тяхна страна успяха да вземат будката за вестници на госпожа Мактагърт. Няма да я познаеш. Сега е нормален супермаркет. Мислехме, че няма да успеят, но не сме били прави. Те са трудолюбиви като мравки — сякаш никога не затварят магазина, и бизнесът им процъфтява. Освен това ги харесваме. Толкова са услужливи и мили.

И продължиха да обсъждат малко по-далечните съседи на семейство Балмерино, което означаваше всеки, който живееше в радиус четирийсет километра — семействата Бюканън-Райт, Фъргюсън-Кромби, новите хора, които се бяха заселили в Арднамой, а дъщеря им се бе омъжила и невероятният й син беше станал брокер в града и си броеше милионите.

Нямаше нещо, което да бе маловажно. Единствената тема, която никой не повдигаше сякаш с негласна уговорка, беше самата Пандора и какво беше правила през тези двайсет години.

Тя нямаше нищо против. Беше се върнала в Крой и за момента това беше единственото, което имаше значение. Непокорните години избледняха в нереалността като живот, който е бил изживян от някой друг, и заобиколена от семейството си, тя щастливо се отдаде на сладка забрава.

* * *

Седнала край кухненската маса, тя отпиваше кафе и гледаше Изабел, която беше на мивката и остъргваше загорелия тиган. Изабел си беше сложила червени гумени ръкавици и беше вързала синьо-бялата си престилка върху спретнатата си рокля и на Пандора й хрумна, че това е една изключителна жена, която спокойно се труди и чисти, без да възразява срещу факта, че другите от семейството й се качиха по стаите и я оставиха да оправя хаоса след вечерята сама.

Веднага след вечеря всички се разпръснаха. Арчи се извини и отиде в работилницата си. Хамиш не възропта, че трябва да се използва дългата светла вечер, и срещу финансово възнаграждение отиде да окоси моравата. Той съвсем послушно се съгласи да свърши това и Пандора беше много впечатлена. Това, което тя не осъзнаваше, бе колко впечатлен бе самият Хамиш от нея. Това, че леля му щеше да остане в къщата, не беше много вълнуващо. Хамиш си я бе представял като Вай — със сива коса и стари обувки с връзки и беше изпитал най-големия шок в живота си, когато се запозна с Пандора. Тя бе изумителна. Като филмова звезда. Докато си хапваше печен фазан, той си фантазираше как ще я покаже на другите ученици в класа си в Темпълхол. Може би баща му щеше да я доведе да гледа някой негов мач или нещо подобно. Репутацията му сред съучениците щеше да литне в небето. Замисли се дали тя харесва ръгби.

— Изабел, Хамиш е страхотен.

— Аз самата доста го харесвам. Само се надявам да не порасне твърде огромен.

— Ще бъде божествено красив. — Пандора отпи още една глътка кафе. — Хареса ли ти Джеф?

Джеф, който се бе наситил на изцяло женската компания и несвойствения за него изискан живот през последните две седмици, сега бе закарал Люсила в Страткрой Армс, за да пийнат възстановителна халба бира „Фостър“ в приятно мъжко обкръжение.

— Изглежда наистина приятен.

— Ужасно мил. И по време на цялото това дълго пътуване нито веднъж не загуби търпение. Въпреки че е малко лаконичен, но предполагам, че всички австралийци са силни и мълчаливи. Няма как да знам наистина. Никога не съм срещала други австралийци.

— Мислиш ли, че Люсила е влюбена в него?

— Не, не мисля. Те са просто… онази ужасна фраза… много добри приятели. Освен това тя е твърде млада. Нали не искаш да мисли за дълготрайни връзки още отсега, когато е само на деветнайсет.

— Имаш предвид брак?

— Не, мила. Нямам предвид брак.

Изабел млъкна. Пандора реши, че може би е казала нещо не както трябва, и подхвана друга, по-малко деликатна тема.

— Изабел, сещам се за кого още не си ми разказала нищо. Дермът Хъником и Терънс. Все още ли държат антикварния магазин?

— О, миличка. — Изабел се обърна от мивката и я погледна. — Арчи не ти ли писа? Толкова тъжно. Терънс почина. Преди около пет години.

— Не мога да повярвам. Какво направи бедният Дермът? Не си ли намери някой друг добър млад мъж?

— Не. Остана си сам, с разбито, но вярно сърце. Всички си мислехме, че може би ще напусне Страткрой, но той не си тръгна. Все още държи антикварния магазин и живее в малката им къщичка. Често ни кани с Арчи на вечеря и ни сервира малки порции ужасно вкусна храна с интересни сосове. Арчи винаги се връща вкъщи гладен като вълк и трябва да му давам супа или корнфлейкс, преди да си легне.

— Горкият Дермът. Трябва да отида да го видя.

— Той ще се зарадва. Винаги пита за теб.

— Може да купя от него някое дребно украшение за рождения ден на Кати Стейнтън. И за това все още не сме говорили. За танците, имам предвид.

Най-накрая Изабел приключи със съдовете, остави гумените си ръкавици на мивката да се изцедят и седна при снаха си.

— Голяма семейна компания ли ще бъдем? — попита Пандора.

— Не, само ние. Хамиш няма да дойде, защото тогава вече ще е на училище. И някакъв тъжен американец — Кати го срещнала в Лондон и го съжалила. При Верена няма място за него, затова ще дойде тук.

— Колко хубаво. Мъж за мен. Защо е тъжен?

— Жена му била наскоро починала.

— О, надявам се да не е твърде мрачен. Къде ще спи?

— В старата ти спалня.

С това въпросът бе приключен.

— А партито? Къде ще е вечерята?

— Мисля, че тук. Може да поканим семейство Еърд да дойдат у нас заедно с Вай. Ще говоря с Вирджиния утре, когато дойдат на обяд.

— Не си ми казвала.

— Какво, че ще идват на обяд ли? Ами сега ти казвам. Затова Хамиш коси моравата за крокет.

— Значи вече сте подготвили прекрасни занимания за следобеда. Какво ще облечеш за танците? Купи ли си нова рокля?

— Не, свършиха ми парите. Трябваше да купя на Хамиш нови обувки за училище — пет чифта…

— Но, Изабел, трябва да си с нова рокля. Ще отидем да ти намерим. Къде да отидем? В Релкърк. Ще излезем един ден двете…

— Пандора, казах ти… наистина не мога да си го позволя.

— О, мила, най-малкото, което мога да направя за теб, е да ти подаря рокля.

Задната врата се отвори и се появи Хамиш. Беше приключил с косенето на моравата точно преди да се стъмни, и сега отново бе в нормалното си състояние на вълчи глад.

— Ще поговорим за това по-късно.

Хамиш си взе нещо за хапване — купа зърнена закуска, чаша мляко, шепа шоколадови бисквити. Пандора допи кафето си и остави чашата си на масата. После се прозя:

— Мисля, че трябва да си лягам. Изтощена съм. — Изправи се. — Лека нощ, Хамиш.

Тя не се опита да го целуне за лека нощ и той се разкъсваше между облекчението и разочарованието от това.

— Дали ще намеря Арчи в работилницата му? Ще сляза за малко долу, за да си кажем две думи. — Тя спря и целуна Изабел. — Лека нощ и на теб, мила. Истински рай е, че си тук. Превъзходна вечеря. Ще се видим сутринта.

* * *

В мазето светеше силна крушка, която хвърляше обилна светлина върху масата, където Арчи, погълнат изцяло от работата си, боядисваше скулптурата на Кати и на кучето й — трудно и изискващо много време занимание. Бледото каре на полата й, текстурата на пуловера й, едва доловимите разнообразни нюанси в косата й — всичко това бе предизвикателство и изискваше цялата му сръчност, за да се справи.

Той тъкмо оставяше една черна четка и взимаше друга, когато чу Пандора да се приближава. Не можеше да сгреши стъпките й. Тя се спускаше по каменните стълби, които идваха от кухнята. Чуваше се рязкото тракане на високите й токове по слабо осветения коридор с каменен под. Когато вдигна поглед, видя как вратата се отваря и главата на Пандора се подава през нея.

— Преча ли?

— Не.

— Господи, каква тъмница. Не можах да намеря ключа, за да светна лампата. Но трябва да призная, че е доста уютно тук, долу. — Тя си намери стол и седна до брат си. — Какво правиш?

— Боядисвам.

— Виждам. Колко чаровна малка статуя. Откъде я взе?

Той каза с известна гордост:

— Аз я направих.

— Направил си я ти?! Арчи, страхотен си. Не знаех, че си толкова сръчен.

— Това е за рождения ден на Кати. Всъщност това е тя с кучето си.

— Каква прекрасна идея. Преди не правеше такива неща. Винаги татко залепваше играчките ни и поправяше счупените съдове. Да не си ходил на курсове или нещо подобно?

— Нещо такова. След като ме раниха… — Той се поправи: — След като ми ампутираха крака и най-накрая ме изписаха от болницата, ме пратиха в Хедли Корт. Това е център за рехабилитация на военни, които са били осакатени. Разчленени по някакъв начин. Именно там поставят изкуствените крайници — крака, ръце, всичко, стига да е възможно, разбира се. И те оставят с месеци в ужасен ад, докато се научиш как да използваш изкуствения си крак както трябва.

— Не звучи много приятно.

— Не беше чак толкова зле. А и винаги имаше някой беден нещастник, който да е по-зле от самия теб.

— Но си оживял.

— Е, да, наистина.

— Много ли е ужасно да имаш изкуствен метален крак?

— По-добре, отколкото никакъв, каквато е алтернативата.

— Така и не знам как се случи.

— По-добре да не знаеш.

— Кошмарно ли беше?

— Всяко насилие е кошмар.

Да, забранена зона. Тя отстъпи.

— Съжалявам… продължавай да ми разказваш.

— Ами… щом… — Той беше загубил нишката на това, което разказваше. Свали очилата си и потърка очи с пръсти. — Щом… вече горе-долу можех да се придвижвам, ме научиха как да си служа с трионче с педал. Терапия, при която, освен че ангажираха съзнанието ми, тренираха и крака ми. И оттам нататък всичко се разви лавинообразно…

Всичко беше наред. Опасният момент беше преминал благополучно. Щом Арчи не искаше да говори за Северна Ирландия, значи и Пандора нямаше да пита повече.

— Поправяш ли разни неща както татко едно време?

— Да.

— А тази сладка малка фигура. Как започваш да правиш нещо такова? Откъде започваш?

— Започва се от едно дървено блокче.

— От какво дърво?

— За тази използвах бук. Бук от Крой, клон, обрулен от вятъра преди години. Оформих го в квадратно блокче с резачката. После направих две рисунки от снимката — в анфас и в профил. След това издълбах контурите съответно върху предната и страничната част на блокчето. Слушаш ли ме?

— През цялото време.

— След това го срязах с банцига.

— Какво е банциг?

Той посочи.

— Това е банциг. Контролира се електрически и е смъртоносно остър, така че не го пипай.

— Нямам и намерение. Какво правиш после?

— Започвам да дялкам.

— С какво?

— С длето за дърворезбар. С джобно ножче.

— Удивена съм. Това първата ти фигурка ли е, която правиш?

— Не, но тази е доста по-трудна заради композицията. Седящото момиче и кучето. Беше доста трудно. Преди това съм правил само изправени фигури. Най-вече на войници в различни военни униформи. Вземам детайлите за униформите от илюстрирана книга, която намерих в библиотеката на татко. Именно тази книга ми даде идеята. Става доста хубав подарък за сватба, ако младоженецът е служил в армията.

— Имаш ли някоя да ми покажеш?

— Да. Ей сега. — Той се изправи и отиде до шкафа, откъдето извади една кутия. — Не подарих тази, защото не бях особено доволен от нея, а направих друга. Но ще добиеш някаква представа…

Пандора взе фигурката на войника и я завъртя в ръцете си. Беше офицер от Трети батальон на Шотландския полк. Всеки детайл беше перфектен — от обувките до шотландската поличка и червените дълги пера в баретата му в цвят каки. Тя се възхити от неподозирания талант на Арчи, от прецизността му, от неоспоримото му майсторство. Почти невярващо го попита:

— Искаш да кажеш, че просто ги подаряваш? Арчи, глупчо такъв. Толкова са красиви. Уникални. Отвъдокеанските туристи разграбват такива сувенири. Някога пробвал ли си да ги продаваш?

— Не. — Той изглеждаше доста изненадан.

— А изобщо хрумвало ли ти е?

— Не.

Тя избухна в сестринско раздразнение:

— Безнадежден си. Винаги си бил безгрижен и инертен, но това е глупаво. Изабел се скъсва от работа, като робиня е, но се опитва да се справя с всичко, като приема американски гости в дома си. А ти би могъл да спечелиш цяло състояние, като майсториш тези фигурки.

— Съмнявам се. Както и да е, проблемът е не в изработката, а в това, че отнема ужасно много време.

— Ами наеми си някой, да ти помага. Наеми двама души, да ти помагат. Започни малък семеен бизнес.

— Няма място долу.

— А конюшните? Те са празни. Или някой от оборите?

— Трябва да се преустрои, да се оборудва. А и си има определени изисквания: електричество, мерки за сигурност, противопожарна безопасност.

— Е и?

— И това ще струва доста пари. Това е лукс, който трудно мога да си позволя.

— Не може ли с някаква субсидия?

— В момента субсидиите също не са толкова много.

— Може поне да опиташ. О, не бъди толкова безнадежден, Арчи. Бъди малко по-предприемчив. Мисля, че това е страхотна идея.

— Пандора, ти винаги си преливала от чудесни идеи. — Той взе фигурката от нея и я върна в кутията. — Но си права за Изабел. Правя каквото мога, за да помагам, но зная, че твърде много неща са й на главата. Преди Северна Ирландия мислех да си намеря някаква работа… като посредник или нещо такова. Не знаех кой би ме наел, но не исках да напускам Крой, а това тогава ми изглеждаше единствената работа, с която бих се справил… — Гласът му заглъхна в тишината, сякаш отново преживяваше всичко.

— Но сега си научил нов занаят. Всичко това. Скритите ти таланти излязоха наяве. Това, от което имаш нужда, е малко предприемчивост и много решителност.

— И много пари.

— Арчи! — Тя стана доста рязка. — Независимо дали имаш един или два крака, не може просто да прехвърляш отговорността.

— От собствен опит ли говориш?

— Туш. — Пандора се разсмя и поклати глава. — Не, аз съм последният човек, който може да те поучава. Просто говоря това, което ми идва наум. — Тя внезапно изостави този спор, прозя се, протегна се и разпери пръсти. — Изморена съм. Дойдох да ти пожелая лека нощ. Ще си лягам.

— Надявам се да имаш сладки сънища.

— Ами ти?

— Искам да довърша тази работа тук. Така ще мога да прекарам всеки свободен момент с теб.

— Миличкият ми. — Вече се бе изправила и се наведе да го целуне. — Радвам се, че се прибрах у дома.

— Аз също.

Тя отиде до вратата, отвори я, поколеба се и се обърна:

— Арчи?

— Какво има?

— Често съм се чудила. Получи ли онова писмо, което ти пратих в Берлин?

— Да.

— Изобщо не ми отговори.

— Докато реша какво да ти напиша, ти вече беше заминала за Америка и беше твърде късно.

— Каза ли на Изабел?

— Не.

— Говори ли… с някого?

— Не.

— Разбирам. — Тя се усмихна. — Семейство Еърд ще дойдат утре за обяд.

— Зная, аз ги поканих.

— Лека нощ, Арчи.

— Лека нощ.

Вечерта бързо бе преминала в нощ. Къщата утихна след още един натоварен ден. Хамиш погледа малко телевизия и после се качи горе. Изабел приготви масата за закуска в кухнята — това беше последната задача за деня. Пусна кучетата навън за последната им разходка в тъмната градина, да душат наоколо, нащрек за грабливи зайци. Изгаси лампите и също се запъти към леглото. Малко по-късно Джеф и Люсила се върнаха от селото. Те влязоха през задната врата. Арчи чу гласовете им над него в коридора. Последва тишина.

След полунощ той най-накрая приключи. Още един ден — и лакът щеше да изсъхне. Той разтреби след себе си, сложи капачетата на малките кутии с боя, почисти четките, изгаси лампата и затвори вратата. Бавно се запъти по тъмния коридор и после нагоре по стълбите, за да направи нощната си обиколка на къщата. Наричаше това приспиване на къщата. Провери ключалките на вратите и прозорците, решетките на камините и електрическите контакти. В кухнята кучетата спяха. Напълни си чаша с вода и я изпи. Най-накрая се запъти с тежка стъпка нагоре по стълбите.

Но не отиде веднага в собствената си спалня. Вместо това продължи по коридора и видя проблясъците от сноп светлина, който се процеждаше под вратата на стаята на Люсила. Той почука и отвори. Тя беше в леглото и четеше на нощна лампа.

— Люсила.

Тя вдигна поглед, отбеляза си страницата, до която беше стигнала, и остави книгата.

— Мислех, че отдавна си си легнал.

— Не, работих досега. — Той се приближи и седна на ръба на леглото й. — Добре ли прекара вечерта?

— Да, беше забавно. Тоди Бюканън е в обичайната си добра форма.

— Исках да ти пожелая лека нощ и да ти благодаря.

— За какво?

— Че дойде у дома. Че доведе Пандора.

Ръката му лежеше върху пухения юрган. Тя сложи своята отгоре. Нощниците на Изабел бяха бели, ленени и украсени с дантели по ръбовете, но Люсила спеше със зелена тениска, на която пишеше „Спасете тропическите гори“ на гърдите. Дългата й тъмна коса се спускаше като коприна върху възглавницата. Изведнъж осъзна колко много я обича.

— Не си ли разочарован? — попита го тя.

— Защо да съм разочарован?

— Много често, когато си чакал нещо дълги години, се чувстваш малко разочарован, когато то най-накрая се случи.

— Не съм разочарован.

— Тя е красива.

— Но плашещо слаба, не мислиш ли?

— Зная. Не е останало нищо от нея. Но е толкова хиперактивна, че изгаря всичко, което докосне.

— Какво имаш предвид?

— Само това. Тя спи много, но когато е будна, работи на пълни обороти. Бих казала дори повече. Да си с нея през цялото време, наистина е доста изтощително. И в един момент просто заспива, като че ли само сънят може да презареди батериите й.

— Винаги е била така. Господин Харис казваше: „Пандора или лети високо в облаците, или е долу в бунището“.

— Маниакалнодепресивна.

— Със сигурност не чак толкова лоша.

— Но клони натам.

Той се намръщи. И после зададе въпроса, който цяла вечер му се въртеше в главата и го тормозеше.

— Мислиш ли, че взема наркотици?

— О, тате.

Веднага съжали, че бе споделил тези свои страхове.

— Питам теб, защото предполагам, че ти знаеш повече за тези неща от мен.

— Със сигурност не е наркоманка. Но може би взема нещо, което да я освежава и да й дава енергия. Много хора го правят.

— Но не е пристрастена, нали?

— О, тате, не зная. Но не бива да се тревожиш за Пандора. Просто трябва да я приемеш такава, каквато е. Да приемеш човека, в който се е превърнала. Забавлявай се с нея. Смейте се заедно.

— В Майорка… мислиш ли, че е щастлива?

— Така изглежда. И защо да не е? Божествена къща, градина, басейн, купища пари…

— Има ли приятели?

— Има Серафина и Марио, които се грижат за нея…

— Нямах това предвид.

— Зная. Не, не се срещнахме с приятелите й, така че не знам дали има или не. Всъщност не се срещнахме с никого. С изключение на един мъж, който беше там, когато пристигнахме, но след това не го видяхме повече.

— Мислех, че сигурно има местен любовник.

— Мисля, че вероятно той й е любовник и че не се върна, защото ние бяхме там. — Арчи не каза нищо при тези нейни думи и тя се усмихна. — Там светът е различен, тате.

— Знам това.

Тя обви ръце около врата му и го придърпа, за да го целуне. После каза:

— Не трябва да се притесняваш.

— Няма.

— Лека нощ, тате.

— Лека нощ, миличка. Бог да те благослови.

Двадесет и пета глава

Неделя, 11-и

Неделно утро. Облачно, много тихо, много спокойно, притихнало от характерната за шотландската неделя инертност. Беше валяло през нощта, имаше локви по пътя, а градините бяха мокри и по листата се стичаха капки вода. В Страткрой къщичките все още дремеха, а завесите стояха спуснати. Бавно жителите се размърдваха, ставаха, разтваряха вратите, палеха печките, правеха си чай. Стълбчета дим се извиваха право нагоре от комините. Извеждаха се кучетата на разходка, подрязваше се живият плет, миеха се коли. Господин Исхак отвори магазина си, за да продава сутрешни рула, мляко, цигари, неделни вестници и всякакви други стоки, от които имаше нужда всяко семейство. Камбаната зазвъня от камбанарията на презвитерианската църква.

В Крой Хамиш и Джеф бяха слезли преди всички останали в кухнята и сами си правеха закуската — бекон, яйца, наденички, домати, пресни препечени филийки, мармалад и мед. Всичко това бе съпроводено от големи чаши много силен чай. Изабел, която слезе малко по-късно, намери мръсните им чинии от закуската наредени до мивката, както и бележка от Хамиш.

Скъпа мамо,

Двамата с Джеф ще разходим кучетата до язовира. Той искаше да го види. Ще се върнем докъм дванайсет и половина. Навреме за телешкото.

Изабел си направи кафе, седна и го изпи. Обмисли дали да не обели картофи и да направи пудинг. Зачуди се дали има достатъчно сметана за пюре. Появи се Люсила и най-накрая и Арчи, който носеше хубавия си костюм от туид, защото днес беше негов ред да чете месата в църквата. Нито жена му, нито дъщеря му предложиха да го придружат. Очакваха десет души за обяд и имаха достатъчно работа.

Пандора проспа цялата сутрин и се появи чак в дванайсет без петнайсет, когато цялата тежка работа в кухнята вече беше свършена. Веднага стана ясно обаче, че и тя не бе стояла без работа. Беше се разкрасила — бе с лакирани нокти, с измита коса, гримирана и ухаеше на „Пойзън“. Беше облякла рокля на брилянтно сини ромбчета, която беше толкова фина и елегантна, че със сигурност беше италианска. Когато откри Люсила в библиотеката, се закле, че е спала цялата нощ непробудно, но все пак изглеждаше много доволна да се отпусне в мекото кресло и с благодарност прие предложеното й шери.

* * *

В Пенибърн Вай седна в леглото си, изпи сутрешния си чай и си направи план за деня. Вероятно трябваше да отиде на църква. Имаше много неща, за които да се помоли. Все пак реши да си остане вкъщи. Вместо това щеше да се отдаде на себе си. Щеше да остане вкъщи и да запази енергията си. Щеше да довърши книгата, която четеше, и после да закусва късно, да седне на бюрото си и да се погрижи за просрочените сметки, пенсионните фондове и онова неразбираемо искане, което бе получила от Приходната агенция. За обяд беше поканена в Крой. Едмънд щеше да дойде с Вирджиния и Хенри да я вземат и заедно да отидат в Крой.

Замисли се за това повече с безпокойство, отколкото с удоволствие. Впери поглед през прозореца, за да прецени какво е времето: беше валяло цяла нощ, но сега беше мокро, спокойно и кално. Може би малко по-късно щеше да се разведри. Това беше един от онези дни, който имаше нужда от разведряване в повече от един смисъл на думата. Тя реши, че за да й е удобно, ще си сложи сивата вълнена блуза, а за кураж — новия шал от „Хермес“.

* * *

В Балнайд Вирджиния отиде да потърси Хенри.

— Хенри, ела да се преоблечеш.

Той беше на пода в детската си стая, строеше някакво космическо лего и се подразни от прекъсването.

— Защо трябва да се преобличам?

— Защото излизаме за обяд, а ти не може да отидеш облечен по този начин.

— Защо да не може?

— Защото дънките ти са мръсни, тениската ти е мръсна, обувките ти са мръсни — целият си мръсен.

— Трябва ли да се обличам официално?

— Не, но трябва да сложиш чисти дънки, тениска и маратонки.

— Ами чорапи?

— Да, и чисти чорапи.

Той въздъхна тежко.

— Трябва ли да си прибирам космическото лего?

— Не, разбира се, че не. Остави го, където си е. Просто ела или татко ще започне да става нетърпелив.

Тя го затътри към спалнята му, после седна на леглото и му махна тениската.

— Ще има ли и други деца там?

— Хамиш.

— Той няма да си играе с мен.

— Хенри, държиш се глупаво с Хамиш. Ако не се държиш като глупчо, на него ще му харесва да си играе с теб. Свали си дънките и обувките.

— Кой ще бъде там?

— Ние и Вай. И семейство Балмерино. И Люсила, защото се е прибрала от Франция. И приятелят й — казва се Джеф. И Пандора.

— Коя е Пандора?

— Сестрата на Арчи.

— Познавам ли я?

— Не.

— Ти познаваш ли я?

— Не.

— Татко познава ли я?

— Да. Познавал я е, когато е била малко момиче. Вай също я познава.

— Защо ти не я познаваш?

— Защото тя живее в чужбина от много, много време. Живяла е в Америка и сега за първи път се прибира в Крой.

— Алекса познава ли я?

— Не, тя е била мъничко бебе, когато Пандора е заминала за Америка.

— Пандора познава ли твоите баба и дядо в Лийспорт?

— Не, те живеят в Лонг Айланд, а Пандора е живяла в Калифорния. Това е точно от другата страна на Щатите.

— Еди познава ли я?

— Да, Еди я е познавала, когато е била малко момиче.

— Как изглежда?

— Мили боже, Хенри. Никога не съм я срещала, така че не мога да ти кажа. Сещаш ли се за онази картина в трапезарията в Крой? На хубавото момиче? Е, това е Пандора като млада.

— Надявам се все още да е красива.

— Ти харесваш хубавите дами, така ли?

— Със сигурност не харесвам грозните. — Той изкриви лицето си и се направи на чудовище. — Като онази Лоти Карстеърс.

Вирджиния не можа да се въздържи да не се засмее.

— Знаеш ли, Хенри Еърд, някой ден ще ме убиеш. Сега ми подай четката за коса и отиди да си измиеш ръцете.

От долната част на стълбите Едмънд извика:

— Вирджиния.

— Почти сме готови.

Той вече ги чакаше. Бе облечен със сив спортен панталон, непретенциозна риза, вратовръзка и син кашмирен пуловер за случая. Лешниковокафявите му мокасини „Гучи“ бяха лъснати безукорно.

— Трябва да тръгваме.

Когато слезе при него, Вирджиния го целуна.

— Много сте красив, господин Еърд. Знаете ли това?

— И ти не изглеждаш никак зле. Хайде, Хенри.

Те влязоха в беемвето и потеглиха. Спряха за малко в селото, където Едмънд отиде в магазина на господин Исхак и се появи с обемиста купчина неделни вестници. После продължиха към Пенибърн.

Вай ги чу, че идват, но вече бе готова и само трябваше да заключи входната врата. Едмънд се наведе, за да й отвори вратата на колата, и тя седна до него. Хенри си помисли, че е много елегантна, и й го каза:

— Благодаря ти, Хенри. Това е хубавият шал, който майка ти ми донесе от Лондон.

— Зная. На мен ми донесе бухалка за крикет и топка.

— Ти ми ги показа.

— А на Еди донесе жилетка. Еди я обожава. Казва, че ще си я пази за най-хубавите случаи. Розово-синя е.

— Люлякова — каза му Вирджиния.

— Люлякова — той повтори думата, защото звучеше много приятно. — Люлякова.

Мощната кола излезе от Пенибърн и ускори нагоре по хълма към Крой.

Когато пристигнаха, завариха стария ленд роувър на Арчи паркиран пред къщата. След като Едмънд спря до него и семейство Еърд започнаха да се изсипват от колата, през отворената входна врата се появи и Арчи, който дойде да ги поздрави. Качиха се по стълбите.

— Ето ви и вас.

— Изглеждаш много официален, Арчи — каза Едмънд. — Надявам се, не съм облечен твърде неофициално за случая.

— Бях в църквата. Четох поучение. Замислих се дали да не се преоблека в нещо по-удобно и подходящо, но сега, след като вече сте тук, няма време. Така че ще трябва да ме приемете такъв, какъвто съм. Вай, Вирджиния, колко се радвам да ви видя. Здравей, Хенри, добро утро. Как си? Хамиш е в стаята си и разчиства. Приготвил е пистата за състезание на пода в стаята за игра. Ако искаш, може да отидеш и да я видиш…

Предложението, отправено небрежно, беше находчиво и веднага привлече вниманието на Хенри. Както предполагаше и самият Арчи. Той не се притесняваше за сина си, който бе предупреден, че Хенри ще идва и че трябва да се държи гостоприемно с малкия си гост.

Колкото до Хенри, той само след миг си спомни, че Хамиш, стига да нямаше никой друг наоколо, който да ги видеше, можеше да бъде доста приятна компания, въпреки че беше с четири години по-голям. А и Хенри нямаше състезателна писта. Това бе едно от нещата, което мислеше да прибави към коледния си списък с подаръци.

Лицето му светна:

— Добре — каза, след което се стрелна нагоре по стълбите, оставяйки големите да се занимават със собствените си работи.

— Страхотно — промърмори Вай сякаш на себе си. А после: — Какво паство се събра тази сутрин?

— Шестнайсет заедно с пастора.

— Трябваше да дойда, за да сте повече хора. Сега цял ден ще ме гризе съвестта…

— Но не всички новини са лоши. Епископът извади коз от ръкавите — намерил е някакъв неясен фонд, който е бил основан преди години. Мисли, че ще може да измъкне доста голяма сума оттам, с която да плати баланса по сметките за тока…

— Това би било прекрасно, нали?

— Но — каза Вирджиния, — мислех, че заради това бе разпродажбата в църквата…

— Винаги можем да пренасочваме фондове…

Сутринта беше доста дълга и Едмънд нарочно я бе запълнил с разни малки, незначителни задачи, които, така или иначе, изискваха вниманието му от няколко седмици насам. Написа писма, плати сметки, изясни и отговори на едно запитване на експерт-счетоводителя. Сега той откри, че му се налага да се справи с нарастващо нетърпение. В далечния край на широкия коридор двойните врати на библиотеката стояха приканващо отворени. Очакваше с нетърпение да пийне джин с тоник, но погълнати от църковните проблеми, Арчи, Вирджиния и Вай бяха оформили групичка в долната част на стълбището. Едмънд не го интересуваше темата и винаги гледаше да се измъкне от подобни разговори.

— … разбира се, че имаме нужда от молитвени столчета.

— Вай, по-важно и наложително е да платим за коксовите въглища за парния котел, отколкото за столчетата…

Изглежда, майка му и жена му бяха забравили истинската причина за идването им в Крой. Потискайки раздразнението си, Едмънд продължи да ги слуша. И после престана. Вниманието му бе привлечено от друго. От библиотеката се чу потракването на токчета. Той погледна над главата на Вирджиния и видя Пандора.

Тя наблюдаваше, преценявайки ситуацията. Спря точно под рамката на отворената врата. През голямото разстояние, което ги разделяше, погледите им се срещнаха. Той забрави за нетърпението си и през главата му запрепускаха множество думи и мисли, сякаш внезапно го бяха накарали да напише някакъв доклад, и той като обезумял търсеше, но после се отказваше от различни думи, с които да я опише: по-стара, по-слаба, много отслабнала, елегантна, светска, аморална, опитна. Красива.

Пандора. Той би я видял, би я познал навсякъде по света. Все още имаше онези големи наблюдателни очи, извивките на устата й с онази предизвикателна бенка на ръба на горната й устна. Чертите на лицето й, костната структура — всичко сякаш не бе докоснато от годините, които бяха изминали. Косата й с цвят на лешник все още бе по младежки буйна.

Той усети как лицето му се вкамени, не можеше да се усмихне. Като че ли беше ловно куче, което дебне някоя птица. Тишината привлече вниманието на другите. Гласовете секнаха и Вай обърна глава:

— Пандора.

Църквата с нейните дела бе забравена. Вай забърза по полирания паркет, протегнала ръце, с изправен гръб, а препълнената й чанта висеше от лакътя й.

— Пандора, милото ми дете. Колко се радвам. Колко е хубаво да те видя отново.

* * *

— … но, Изабел, не е възможно да каниш всички ни на вечеря. Това е твърде много.

— Не и ако мога да броя правилно. Ще бъдем единайсет — само с един повече, отколкото сме сега.

— Верена не те ли затрупа с хора, които да гостуват в къщата ти?

— Само един мъж…

Пандора се пошегува:

— Известен е като „тъжния американец“, защото Изабел не може да си спомни името му.

— Горкият човек! — каза Арчи от главното място на масата. — Звучи така, сякаш е обречен още преди даже да е пристигнал.

— Защо е тъжен? — попита Едмънд, посягайки към чашата си с бира.

В Крой никога не сервираха вино с обяда. Причината не беше някаква свидливост, а просто семейна традиция, която датираше още от родителите на Арчи, а преди това — от баба му и дядо му. Арчи я поддържаше, защото му се струваше, че идеята е добра. Виното неизбежно правеше гостите му бъбриви и сънливи, а неделните следобеди според него бяха създадени, за да бъдат прекарани в полезни дейности навън, а не в дремане над вестниците в креслото.

— Вероятно изобщо не е тъжен — каза му Изабел. — Вероятно е много благоразумен жизнерадостен човек, но наскоро е овдовял и си е взел два месеца почивка. Дошъл е тук, за да се откъсне от всичко и да си почине.

— Верена познава ли го?

— Не. Кати го познава. Била го съжалила и помолила Верена да му изпрати покана.

— Надявам се да не е ужасно сериозен и прям — каза Пандора. — Знаете какви могат да бъдат. Разведи ги из пречиствателна станция и веднага ще изпаднат в любезен възторг. Ще се кълнат, че всичко е толкова интересно, и ще се интересуват кога е построено.

Арчи се засмя:

— Пандора, колко пъти си развеждала американец из пречиствателна станция?

— О, миличък, никога. Просто давам един малък пример.

Седяха около масата в трапезарията. Крехкото печено телешко — перфектно сготвено и розово по средата, с гарнитура от боб, грах, печени картофи, хрянов сос и тъмен сос от печеното месо, съчетан с червено вино — бе посрещнато много добре. След това минаха на къпиновото суфле на Изабел и плодовата пита с горещ сироп, украсена с прясна сметана.

Навън денят като някоя непостоянна жена беше престанал да се чумери и бе решил без някаква видима причина да се разведри. Задуха и вятър, който освежи въздуха. От време на време върху излъсканата маса падаха снопове слънчеви лъчи, които проблясваха от среброто и кристалните чаши.

— Ами ако всички дойдем за вечеря — Вирджиния решително върна разговора към съществените теми, — трябва да ми позволиш да ти помогна. Може да направя предястие или пудинг, или нещо друго.

— Това би било полезно — призна си Изабел. — Защото целия ден преди това ще бъда в Корихил да помагам на Верена за подреждането на цветята.

— Но тогава е рожденият ми ден — каза Вай с негодувание. — Това е денят на моя пикник.

— Знам, Вай. Съжалявам, но за първи път няма да мога да дойда.

— Ами надявам се, че поне никой друг няма да се откаже. Ти няма да ходиш да помагаш за цветята, нали Вирджиния?

— Не, току-що ме помолиха да дам назаем най-големите си саксии, както и вази. Но мога да ги занеса в Корихил в сряда.

— Кога пристига Алекса? — попита Люсила.

— В четвъртък сутринта. Ще пътуват с Ноел през нощта. Ноел не може да се освободи преди това. И, разбира се, водят кучето на Алекса. Така че те всички ще бъдат на пикника.

— Ще трябва да започна да си записвам всичко това — каза Вай, — в противен случай ще забравя бройката и ще приготвя прекалено много или недостатъчно храна. — Тя се наведе и погледна по дължината на масата, за да срещне погледа на Хенри. Той се мръщеше — не му харесваше да говорят за рождения ден на Вай пред него, след като всички знаеха, че той няма да е там. Тя каза: — Ще трябва да изпратя две големи парчета торта в Темпълхол. Едно за Хенри и едно за Хамиш.

— Ама трябва да си сигурна, че тортата няма да се смачка. — Хамиш обра последната лъжица сиропиран сладкиш от чинията си. — Веднъж мама ми изпрати торта и целият крем се беше процедил през колета, а медицинската сестра изпадна в ярост и изхвърли всичко в боклукчийската кофа на лазарета.

— Злобна дърта медицинска сестра — каза Пандора състрадателно.

— Тя е крава. Мамо, може ли допълнително?

— Да, но първо предложи на гостите.

Люсила каза:

— Имаме малък проблем — всички я погледнаха, любопитни да разберат за какво става дума, но без особена загриженост. — Джеф няма какво да облече — за танците, имам предвид.

Погледите се пренасочиха към Джеф, който до този момент не бе взел особено активно участие в който и да е разговор. Той изглеждаше леко сконфузен и с облекчение прие предложението на Хамиш за допълнително суфле. Наведе глава и потопи лъжицата си в остатъка от къпиновия сок.

— Когато тръгвах от Австралия, изобщо не допусках, че ще бъда поканен на официална веселба. Освен това нямаше място за вечерен костюм в раницата ми — каза той.

Всички разбраха проблема. Арчи предложи:

— Мога да ти дам моя, ако няма да го обличам.

— Татко, твоят изобщо няма да му е по мярка.

— Тогава може да си вземе под наем. Има места в Релкърк…

— О, татко, те са ужасно скъпи…

Арчи се сви:

— Съжалявам, не знаех.

От другата страна на масата се обади Едмънд:

— Ние с теб май носим един и същ номер. Ако искаш, ще ти дам нещо подходящо.

Вайълет беше изненадана да чуе това. Тя обърна глава, за да погледне сина си. Той, изглежда, не забеляза острия й поглед, а и неговият профил, сдържан и сериозен, не издаде нищо. Опитвайки се да анализира изненадата си, тя осъзна, че всъщност изобщо не бе очаквала от Едмънд да направи толкова мило, но необмислено предложение.

Но защо? Той беше неин син, дете на Джорди. Тя знаеше, че по отношение на важните неща той не би могъл да бъде друг, освен щедър — на време и на пари, — загрижен и внимателен. Вайълет можеше да се обърне към него — и го беше правила толкова много пъти, — знаейки, че той би направил всичко, за да уреди нещата или да й помогне да вземе решение.

Но малките неща… малките неща бяха различни, малките жестове, нежните думи и тривиалните подаръци, които не струваха нищо, освен няколко пенса и момент време, но бяха важни, заради мислите, които се криеха зад тях. Погледът й се отклони през масата към Виржиния и тежката златна гривна, която носеше на китката си. Едмънд й беше дал гривната — и на Вайълет не й харесваше да мисли колко му беше струвала — като туба лепило, за да залепи пропукващите се взаимоотношения между тях. Но най-хубаво щеше да бъде, ако изобщо не се бяха карали, защото така можеха да си спестят сума ти неприятности.

И сега той предлагаше да услужи на Джеф на Люсила. Не му костваше нищо, а и предложението беше направено толкова спонтанно, че на Вайълет й напомни за Джорди. Което трябваше да я изпълни със задоволство, но вместо това я натъжи. Не можеше да се сети кога за последно беше погледнала към Едмънд, разпознавайки черта, наследена от благородния му баща.

Колкото до Джеф, той изглеждаше толкова объркан, колкото и тя самата.

— Не, не бих могъл да се натрапвам. Просто ще взема под наем нещо.

— Няма проблеми за мен. Имам няколко излишни неща в Балнайд. Можеш да ги пробваш, за да видиш как ти стоят.

— Но няма ли да ти трябват?

— Ще бъда украсен като човече от торта с шотландска поличка.

Люсила обаче беше много благодарна:

— Ти си светец, Едмънд. Какво облекчение. Сега единственото, което трябва да направя, е да намеря какво да облека.

— С Изабел ще ходим на пазар за дрешки в Релкърк — й каза Пандора. — Защо не дойдеш и ти?

Изненадващо за всички Люсила каза:

— С удоволствие. — Но изненадата им беше кратка. — В Релкърк има страхотен пазар със сергия, пълна с великолепна дантела от трийсетте години. Сигурна съм, че ще намеря нещо там.

— Да — каза майка й, — сигурна съм, че ще си намериш.

* * *

— Татко, ти си груб! Бутна ме точно в рододендроните.

— Исках да те изкарам от пътя.

— Не трябваше да ме пращаш чак толкова далече.

— Напротив, трябваше. Ти си твърде умел играч, за да бъдеш оставена да се блъскаш около вратата. Сега, Виржиния, трябва да дойдеш точно тук.

— Какъв стик за трева имаш предвид?

След кафето в края на обедното парти на Изабел хората се разпръснаха. Момчетата изоставиха минипистата с колички и отидоха да играят в къщата на Хамиш, построена на дървото, и да се люлеят на трапеца. Изабел заведе Вай да види лехата й — не толкова величествена и внушителна, както едно време, но все още нещо, което тя с гордост показваше и на което се възхищаваше. Арчи, Вирджиния, Люсила и Джеф решиха да се възползват от усилията на Хамиш и се ангажираха в напрегнатото състезание по крокет. Едмънд и Пандора седяха на старата люлка на върха на тревистата тераса и ги гледаха.

Следобедът беше приятен и ветровит. Облаците по небето се движеха на пластове с широки петна от ясно синьо между тях и когато слънцето изгря, стана много топло. Въпреки това, тръгвайки за градината, Пандора взе старото ловно яке на Арчи в цвят каки, което имаше топла мъхеста подплата. Загърната в него, тя седна и подви крака. От време на време Едмънд побутваше с крака седалката, за да се люлее. Тя имаше нужда от смазване и издаваше отвратителен писклив звук.

Сред рододендроните някой се оплакваше:

— Не мога да намеря отвратителната топка и се одрасках в къпинака.

— След миг — отбеляза Едмънд — семейната перушина ще се разхвърчи.

— Винаги е така. Това е смъртоносна игра.

Те притихнаха, като леко се полюшваха напред-назад. Вирджиния удари топката, която се изтърколи кротко най-малко три метра и половина отвъд мястото, което Арчи беше посочил.

— О, извинявай, Арчи.

— Удари я твърде силно.

— Нищо — каза Едмънд, — не е толкова очевидно, колкото забележката ти.

Пандора не направи коментар. Люлката много скърцаше.

Те гледаха мълчаливо, докато Джеф направи своя удар. Тя попита:

— Мразиш ли ме, Едмънд?

— Не.

— Но ме презираш, нали? Поне малко?

— Защо да те презирам?

— Защото направих такава каша от всичко. Да избягам със съпруга на друга жена, който освен това е толкова стар, че може да ми бъде баща. Не оставих и дума обяснение, разбих сърцата на родителите си, изобщо не се върнах. Предизвиках шок и ужас.

— А това ли се случи?

— Знаеш, че беше така.

— Не бях тук по онова време.

— Разбира се, ти беше в Лондон.

— Изобщо не разбрах защо побягна така.

— Бях нещастна. Не знаех какво да правя с живота си. Арчи беше заминал, беше женен за Изабел и ми липсваше. Нямаше никакви изгледи, че нещата ще се променят. И тогава се случи това мое малко увлечение и всичко изглеждаше бляскаво и голямо, но и плашещо. Беше вълнуващо. Имах нужда да си вдигна самочувствието и това бе начинът.

— Как се запозна с него?

— О, на някакво парти. Жена му имаше лице на кобила и се казваше Глория, но изчезна много бързо, като видя накъде духа вятърът. Замина за Марбея и изобщо не се върна. Което беше още една причина да избягаме в Калифорния.

Люсила се появи от рододендроните с листа в косата и се върна към играта.

— Кой е минал през вратата и кой не е?

Седалката постепенно спря да се люлее. Едмънд я тласна още веднъж и започна да я засилва. Скръц, скръц.

Пандора попита:

— Щастлив ли си?

— Да.

— Не мисля, че някога съм била щастлива.

— Съжалявам.

— Харесваше ми да съм богата, но не съм била щастлива. Мъчно ми беше за вкъщи и ми липсваха кучетата. Знаеш ли как се казваше той, мъжът, с когото избягах?

— Не мисля, че някога са ми казвали.

— Хералд Хог[1]. Можеш ли да си представиш някой да избяга с мъж, който се казва Хералд Хог? След развода ни първото нещо, което направих, беше да си върна отново името Блеър. Така че не запазих името му, но запазих повечето от парите му. Такава съм си късметлийка — да се разведа в Калифорния.

Едмънд не каза нищо.

— И тогава, когато всичко приключи, след като си върнах името Блеър, знаеш ли какво направих?

— Нямам представа.

— Отидох в Ню Йорк. Преди това не бях ходила там, не познавах никого. Но се регистрирах в най-елитния хотел, който намерих, и след това се разходих по „Пето авеню“. Знаех, че мога да си купя всичко, което искам. За себе си. Но не си купих нищо. Това е вид щастие, нали Едмънд? Знанието, че можеш да си купиш всичко, което искаш, и откритието, че не го искаш.

— Щастлива ли си сега?

— У дома — да.

— Защо се върна?

— О, не зная. Причини много. Люсила и Джеф бяха там, за да ме докарат. Исках да видя отново Арчи. И, разбира се, неустоимото изкушение на партито на Верена Стейнтън.

— Имам усещането, че Верена Стейнтън има много малко общо с това.

— Може би. Но е добро извинение.

— Така и не се върна, когато починаха родителите ти.

— Беше непростимо, нали?

— Ти го каза, Пандора, не аз.

— Не бях достатъчно смела. Нямах дързостта. Не можех да се изправя пред погребенията, гробовете, съболезнованията. Не можех да се изправя срещу никого. А смъртта е толкова окончателна точно колкото младостта — сладка. Не можех да понеса, че всичко е свършило.

— Щастлива ли си в Майорка?

— Там също съм у дома. За всичките тези години Каса Роса е първият дом, който наистина притежавам.

— Ще се върнеш ли там?

През цялото това време, докато говореха, не се поглеждаха. Вместо това гледаха с търпеливо съсредоточение играчите на крокет. Но сега той извърна лице към нея и тя обърна глава. Забележителните й очи, украсени с дебела черна спирала, се втренчиха в неговите. Може би защото беше станала болезнено слаба, но те му изглеждаха по-огромни и блестящи от всякога.

— Защо питаш?

— Не зная.

— Може би и аз не знам.

Тя положи глава отново на избелелите раирани възглавници и отново се загледа в крокета. Разговорът, какъвто бяха водили до момента, изглежда, бе приключил. Едмънд гледаше жена си. Тя стоеше по средата на тревистата поляна облегната на дървения чук, докато Джеф се подготвяше да изпълни ловък удар. Носеше карирана тениска и къса синя памучна пола, краката й бяха дълги, голи и загорели, а маратонките й — бели. Здрава, стройна и избухваща в смях на неуспешния опит на Джеф да прекара топката през вратата, тя излъчваше такава жизненост, каквато Едмънд свързваше с рекламите на спортни дрехи, часовници „Ролекс“ или слънцезащитно масло в лъскавите списания.

„Вирджиния. Любов моя — каза той на себе си. — Живот мой.“ Но кой знае защо, душата му не откликна на тези думи, те бяха като вълшебство, което никога нямаше да се сбъдне, и него го обзе отчаяние. Пандора беше притихнала. Не можеше да си представи за какво си мислеше тя. Обърна се и я погледна. Не му отне много време, да разбере, че бързо беше заспала.

Явно беше скучен събеседник. Напушилият го смях измести първоначалното му огорчение и по този начин притъпи болезненото чувство от предателството на Пандора.

[1] Hogg (англ.) — със стръмно било; подстриган късо (за грива). — Б.р. ↑

Двадесет и шеста глава

Понеделник, 12-и

В понеделник сутрин Еди помагаше на Вирджиния в Балнайд и Вирджиния беше благодарна за тази уговорка. Тя не обичаше понеделниците — уикендът беше приключил, а Едмънд заминаваше отново, облечен в градския си костюм; тръгваше от тях в осем, за да успее да стигне в Единбург и в офиса си преди най-натоварения час пик. Със заминаването му оставаха празнота, еднообразие, усещане за сивота и винаги бе необходимо известно усилие, да се завърне отново към ежедневния живот и да се справя с всички досадни задължения — просто за да поддържа къщата в ред.

Но звукът от затръшването на вратата, когато Еди влизаше, в миг правеше всичко по-поносимо. Знаеше, че Еди е там. Имаше някой, с когото да говори, с когото да се смее, някой, който да избърше прахта на библиотеката или да изсмуче с прахосмукачката кучешките косми от килима в коридора. Шумът, който се чуваше от кухнята, беше успокояващ. Еди приготвяше закуската, зареждаше пералнята с мръсните дрехи, събрани през уикенда, и говореше на кучето:

— Не се мотай в краката ми или ще ти настъпя опашката.

Вирджиния смени чаршафите на голямото двойно легло в своята спалня — това беше нейно редовно сутрешно задължение в понеделник. Хенри беше отишъл на пазар. Тя му беше дала пет паунда и той беше заминал за селото, за да купи при господин Исхак малко бонбони, шоколади и бисквити, колкото бе разрешено да се носи в Темпълхол в кутията за храна и които трябваше да му бъдат достатъчни за целия срок. Никога досега не му бяха давали да похарчи толкова пари за бонбони и това ново изживяване за момент беше отвлякло вниманието му от факта, че на другия ден напускаше дома си за първи път. Осемгодишен и вече заминаваше. Не завинаги, наистина. Но Вирджиния знаеше, че когато го видеше пак, той щеше да бъде друг Хенри, щеше да е видял, правил и научил неща, напълно различни от живота с майка си. Утре той заминаваше. Първият ден от едно регулярно десетгодишно разделяне с родителите и дома му. Началото на порастването му. Напред и далеч от нея.

Тя сгъна калъфките на възглавниците. Имаха още само двайсет и четири часа. През целия уикенд решително избягваше мисълта за заминаването му, преструваше се, че вторник никога няма да дойде. Предполагаше, че това се отнасяше и за Хенри, и сърцето й страдаше за невинността му. Предната вечер, докато му пожелаваше лека нощ, се беше подготвила за изблик на сълзи и вопли. Уикендът свърши. Нашият последен уикенд. Не искам да ходя на училище. Не искам да те оставям. Но Хенри просто й каза, че много му харесало да си играе с Хамиш, че бил висял на един крак от неговия трапец, и после, изтощен от активността през деня, беше заспал почти мигновено.

Тя разстла свежи изгладени чаршафи. Ще мина през днешния ден и ще го превърна в забавление заради него, каза си тя. А после, някак си ще мина и през утрешния ден. След като Едмънд вземе Хенри, след като тръгнат и не мога вече да чуя колата, ще мисля за нещо разсейващо или приятно, което да правя. Ще отида да видя Дермът Хъником и ще прекарам часове, търсейки подарък за Кати Стейнтън. Малък предмет от порцелан или антична лампа, или може би малка фигурка от грузинско сребро. Ще напиша дълго писмо на дядо и баба. Ще изчистя основно шкафа за спално бельо, ще зашия копчетата на ризата на Едмънд… И тогава Едмънд ще се върне вкъщи и след това най-лошото вече ще е свършило и ще мога да започна да броя дните до първия уикенд, в който ще се върне Хенри.

Тя събра накуп мръсните чаршафи и ги хвърли в коша за мръсно бельо, после махна и няколко мръсни дрехи и обувки и опъна една възглавница. Телефонът звънна. Тя отиде и го вдигна, застанала на ръба на току-що оправеното легло.

— Балнайд.

— Вирджиния. — Беше Едмънд. В девет и петнайсет сутринта?

— В офиса ли си?

— Да. Пристигнах тук преди десет минути. Виж, Вирджиния. Трябва да замина за Ню Йорк.

Тя не се разтревожи особено. Пътуванията му до Ню Йорк бяха нещо обичайно.

— Кога?

— Сега. Днес. Ще хвана първата редовна линия до Лондон. Излитам от Хийтроу днес следобед.

— Но…

— Ще се върна в Балнайд в петък, навреме за празненството. Вероятно около шест вечерта. Дори и по-рано, ако успея.

— Имаш предвид… — Наистина й беше трудно да разбере какво й казваше. — Имаш предвид, че няма да те има цяла седмица?

— Точно така.

— Но… приготвяне на багаж… дрехи… — Което беше глупаво, защото знаеше, че той има втори чифт дрехи в гардероба в апартамента на Морай Плейс — костюми, ризи и бельо, подходящи за всяка столица и за всякакъв климат.

— Ще се приготвя тук.

— Но… — Изводът, истината от това, което той казваше, най-накрая излезе наяве. Той не може да ми причини това. Прозорецът на спалнята беше отворен и въздухът, който влизаше през него, не беше студен, но Вирджиния потрепери, приведена над телефона. Тя видя как пръстите на ръката й, свити около слушалката, побеляха. — Утре. — Каза тя. — Вторник. Ти ще водиш Хенри в Темпълхол.

— Не мога.

— Ти обеща.

— Трябва да отида в Ню Йорк.

— Някой друг може да отиде. Не ти.

— Няма никой друг, който да може. Има критична ситуация и трябва да съм аз.

— Но ти обеща. Ти каза, че ще заведеш Хенри. Казах ти, че това е единственото нещо, което няма да направя. Това беше моето условие и ти го прие.

— Знам и съжалявам. Но това, което се случи, не зависи от мен.

— Изпрати някой друг в Ню Йорк. Ти си шефът. Прати някой подчинен.

— Точно защото съм този, който съм, трябва да отида аз.

— Защото си този, който си. — Тя чу гласа си заплашително писклив. — Едмънд Еърд. Ти не мислиш за никой друг, освен за себе си и за нищо друго, освен за омразната си работа. „Санфорд Кюбън“. Мразя „Санфорд Кюбън“. Осъзнавам, че се оказах доста надолу в списъка ти с приоритети, но си мислех, че Хенри е малко по-нагоре. Ти обеща не само на мен, обеща и на Хенри. Това нищо ли не значи за теб?

— Не съм обещавал нищо. Само казах, че ще го заведа, но сега не мога.

— Аз наричам това ангажимент. Ако беше направил такъв ангажимент в работата си, щеше да се погрижиш да го изпълниш на всяка цена.

— Вирджиния, бъди разумна.

— Няма да бъда разумна. Няма да стоя тук и да те слушам да ми казваш да съм разумна. И няма да заведа детето си в пансион, където още от самото начало не исках да го водя. Все едно да ме помолиш да заведа едно от кучетата ни при ветеринаря, да го приспи. Няма да го направя.

Сега вече звучеше като продавачка на риба, но какво от това. Гласът на Едмънд си оставаше както винаги вбесяващо спокоен и безпристрастен.

— В такъв случай предлагам да се обадиш на Изабел Балмерино и да я помолиш тя да заведе Хенри. Тя ще кара Хамиш. Ще има достатъчно място и за Хенри.

— Ако си мислиш, че ще пробутам Хенри на Изабел…

— Тогава ще трябва да го заведеш сама.

— Ти си негодник, Едмънд. Знаеш го, нали? Държиш се като егоистичен негодник.

— Къде е Хенри? Бих искал да говоря с него, преди да тръгна.

— Няма го — каза Вирджиния с известно злонамерено удовлетворение. — Купува си бонбони от господин Исхак.

— Добре, като се върне, му кажи да ми звънне в офиса.

— Може да му звъннеш сам. — И с тази хаплива последна реплика му тръшна телефона и сложи край на нещастния им разговор.

Високият й глас беше стигнал до кухнята.

— За какво беше всичко това? — попита Еди, обръщайки се от мивката, когато Вирджиния нахлу с бясна физиономия на лицето и с ръце, пълни със смачкано спално бельо, премина с големи крачки през кухнята, запътена към отворената врата на стаята за пране, където запрати своя товар.

— Всичко наред ли е?

— Нищо не е наред. — Вирджиния издърпа един стол и седна със скръстени ръце и развълнувано изражение. — Беше Едмънд, заминава за Ню Йорк днес. Сега. И ще бъде там цяла седмица, а ми обеща… той ми обеща, Еди… че ще закара Хенри утре на училище. Казах му, че това е единственото нещо, което не бих направила. Мразя цялата идея за Темпълхол от самото начало и единствената причина най-накрая да омекна, беше, защото Едмънд обеща, че ще закара Хенри утре.

Еди разпознаваше лошото настроение, когато го видеше. Тя разумно каза:

— Ами предполагам, че когато си важен бизнесмен, такива неща винаги ще се случват.

— Само на Едмънд. Другите мъже си живеят, без да са толкова ужасно себелюбиви.

— Не искаш ли да закараш Хенри сама?

— Не. Това е последното нещо на света, което искам да направя. Нечовешко е от страна на Едмънд да очаква това от мен.

Докато изцеждаше парцала, Еди обмисляше проблема.

— Не може ли да помолиш лейди Балмерино да го вземе заедно с Хамиш?

Вирджиния не се издаде, че Едмънд вече е дал това разумно предложение, и го нахока за усилията му.

— Не знам. — Тя помисли малко. — Предполагам, че бих могла — призна намусена.

— Изабел е много разбран човек. И самата тя го е преживявала.

— Не, не е…

На Еди й беше ясно, че каквото и да кажеше, нямаше да е правилно.

— Хамиш никога не е бил като Хенри. Може да изпратиш Хамиш на Луната и единственото, което ще го притеснява, ще бъде кога ще е следващото хранене.

— Това е истина в голяма степен. Но ако бях на твое място, бих поговорила с Изабел. Няма смисъл да си причиняваш това, ако няма какво да се направи.

— Знам, Еди. Това, което не може да се излекува, трябва да се понесе.

— Наистина е така.

Еди спокойно отиде да вземе чайника и да го напълни с вода. Чаша чай бе подходящ за ситуацията. Във времена на напрежение нямаше нищо по-добро от чаша хубав горещ чай.

Те пиеха чай, когато Хенри се върна с раница, пълна с лакомства.

— Мамо, виж какво си взех! — Той изпразни съдържанието върху кухненската маса. — Виж, Еди. Десертчета „Марс“, бонбони „Смартис“, шоколадчета и желирани бонбони и бисквитки, както и петмезени карамелизирани бонбони, бонбони с пълнеж карамел; а и господин Исхак ми даде близалка за заминаването ми. Не трябваше да му плащам за близалката, така че може ли да я изям сега?

Еди прегледа плячката му.

— Надявам се, че няма да изядеш всичко наведнъж, иначе няма да ти остане и зъб в устата.

— Няма. — Той вече отваряше близалката. — Трябва да ми стигне за дълго време.

Яростта на Вирджиния вече се беше поуталожила. Тя прегърна Хенри и каза с преднамерено жизнерадостен тон:

— Татко се обади.

Той ближеше близалката.

— За какво?

— Трябва да замине за Америка. Днес. Лети от Лондон днес следобед. Така че утре няма да може да те закара на училище. Но си мислех да…

Хенри спря да ближе. Насладата изчезна от лицето му и той обърна огромните си, неразбиращи очи към майка си.

Тя се поколеба и после започна отново:

— Мислех да звънна на Изабел и да я попитам дали би те взела с Хамиш…

Тя не продължи повече. Неговата реакция на новините беше дори по-лоша, отколкото тя се боеше. Вопъл на тревога и реки от мигновени сълзи…

— Не искам Изабел да ме кара…

— Хенри…

Той се измъкна от прегръдката й и хвърли близалката си на пода.

— Няма да ходя с Изабел и Хамиш. Искам майка ми или баща ми да ме заведе. Щеше ли да ти хареса, ако беше на мое място…

— Хенри…

— … и трябваше да заминеш с хора, които не са твоето собствено семейство? Мисля, че си много жестока с мен…

— Ще те заведа.

— А Хамиш ще бъде ужасен и няма да говори с мен, защото е в по-горен клас. Не е честно!

Плачейки яростно, той се обърна и избяга през вратата.

— Хенри, аз ще те закарам…

Но той вече беше изчезнал, тропайки по стълбите нагоре към неговото убежище — спалнята му. Стиснала зъби, Вирджиния затвори очи и поиска да можеше да запуши и ушите си. И ето. Шумът от непоносимото тръшване на вратата на спалнята му. После тишина.

Тя отвори очи и срещна погледа на Еди, която стоеше на масата отсреща. Еди въздъхна тежко:

— О, мила моя.

— Дотук с тази умна идея.

— Бедната мъничка душица. Той е разстроен.

Вирджиния подпря лакът върху масата и прокара ръка през косата си. Изведнъж ситуацията беше станала по-сериозна, отколкото си мислеше, и не знаеше как можеше да се справи.

Каза:

— Това е наистина последното нещо, което исках да се случи. — Знаеше, Еди също, че гневните изблици на Хенри, макар и редки, го правеха уязвим и докачлив с часове. — Исках днес да е хубав ден, а не ужасен. Нашият последен ден заедно. А сега Хенри ще го прекара в неутешим плач и обвинявайки ме за всичко. Като че ли вече не бях достатъчно лоша. Проклетият Едмънд. Какво да направя, Еди?

— Бих могла, ако искаш, да се върна следобед и да те отменя с Хенри? Той никога не е толкова лош с мен. Приключихте ли вече с багажа? Аз бих могла да довърша всичко до последната дреболия, а той просто ще стои наоколо и ще има време да се съвземе. Тих и спокоен ден, от това има нужда.

— О, Еди! — Вирджиния се изпълни с благодарност и обич. — Би ли направила това?

— Няма проблем. Но ще трябва да отида до вкъщи и да се погрижа за Лоти, да й дам да обядва, но ще се върна тук до два часа.

— Не може ли Лоти веднъж да се погрижи сама за собствения си обяд?

— Ами може, но оставя много голяма бъркотия — загорели тигани и мръсна и разхвърляна кухня. Бих предпочела аз да се погрижа.

Вирджиния съжали за думите си.

— О, Еди. Ти правиш толкова много. Съжалявам, че ти се развиках.

— Добре, че бях тук, за да ми се разкрещиш. — Тя се изправи, краката й бяха подути. — Сега трябва да продължа, защото при това темпо работата няма да се свърши сама. Качи се горе и поговори с Хенри. Кажи му, че може да прекара последния си следобед с мен и че наистина бих искала да нарисува една от хубавите си картини.

Вирджиния завари Хенри, както и очакваше, под одеялото с Муу.

— Съжалявам, Хенри — каза.

Опустошен от силни ридания, той не отговори. Тя седна на леглото.

— Беше глупаво предложение от моя страна. Татко ти ми го предложи и още тогава си помислих, че е глупаво. Нямах право дори да го споменавам пред теб. Разбира се, че няма да отидеш с Изабел. Аз ще те заведа с колата.

Тя почака. След малко Хенри се претърколи по гръб. Лицето му беше подпухнало и по него личаха следи от сълзи, но, изглежда, бе спрял да плаче.

— Нямам нищо против Хамиш, но искам ти да си с мен.

— Ще бъда там. Може да вземем Хамиш с нас. Би било мило. Ще спестим пътуването на Изабел.

Той подсмръкна.

— Добре.

— Еди се връща следобед. Каза, че би искала да прекара следобеда с теб. Иска да й нарисуваш картина.

— Прибра ли флумастерите ми в багажа?

— Още не.

Той си извади ръцете, а тя го вдигна и го приближи към себе си, полюшвайки го нежно и целувайки го по косата. След малко той седна в леглото. Намериха носна кърпичка и той си издуха носа.

Чак тогава тя се сети за заръката на Едмънд:

— Татко ти искаше да му звъннеш. Той е в офиса. Знаеш номера.

Хенри отиде в тяхната спалня, но бе твърде късно — Едмънд вече бе заминал.

* * *

Стаята за игри беше спокойна и топла. Слънцето нахлуваше през широките прозорци, а от лекия бриз клоните на глицинията почукваха по стъклото на прозореца. Хенри седеше на голямата маса в средата на стаята и рисуваше. Еди беше до прозореца и зашиваше последните лентички с името му на новите му чорапи. Сутрините, когато беше на работа, Еди носеше най-старите си дрехи и престилка, но този следобед се беше появила в доста елегантен вид и бе сложила новата си люляково лилава жилетка. Хенри се почувства поласкан, защото знаеше, че тя я пази за специални случаи. Веднага щом пристигна, тя нагласи дъската за гладене и изглади купчината току-що взето от простора пране от сутринта. Сега то беше подредено, чисто и сгънато на другия край на масата и изпускаше приятна миризма.

Хенри остави флумастера и започна да рови в несесера си ядосан:

— Гадост!

— Какво има, миличък?

— Искам химикалка. Нарисувах хора с балони за думите, които излизат от устата им, и искам да напиша какво казват.

— Погледни в моята чанта. Там има химикалка.

Чантата й беше върху стола до камината. Беше огромна, кожена и претъпкана с важни неща — гребен, голяма домакинска торба, стара пенсионна книжка, пощенска спестовна книжка, карта за намаление за железницата, безплатен билет за автобуса. Заради това тя имаше график за рейсовете — мъничка брошура на автобусната компания „Релкъркшър“. Хенри се натъкна на него, докато ровеше за химикалка. Хрумна му, просто ей така, че това е разумна и полезна вещ, която може да ти потрябва. Еди вероятно имаше друга вкъщи.

Той погледна към Еди. Тя беше съсредоточена в шиенето, бялата й глава беше наведена. Той взе брошурата от чантата и я пусна в джоба на дънките си. Намери химикалката, затвори чантата и се върна към заниманията си.

След малко Еди попита:

— Какво искаш за чая си?

— Макарони със сирене.

* * *

Антикварният магазин на Дермът Хъником се намираше в далечния край на улиците в селото — отвъд главните порти на Крой и в подножието на малък хълм, който се бе надвесил над пътя и реката. Някога там е била селската ковачница, а вилата на Дермът — домът на ковача. Къщата на Дермът беше извънредно живописна. С висящи саксии с бегонии до вратата, прозорци с решетки и сплъстен покрив. Но магазинът — със стени от тъмен камък и почернели греди, почти не се бе променил с времето. Навън имаше двор, пълен с малки камъчета, в който някога конете от фермата спокойно чакаха да ги подковат, а тук беше и мястото, където Дермът направи знака за магазина — старата дървена количка със син надпис „Антики при Дермът Хъником“, изписан красиво върху едната й страна. Тя определено привличаше вниманието и бе донесла много неочаквани търговски успехи. Беше много полезна и за връзване на кучета към нея. Вирджиния подкъси каишките на нашийниците на шпаньолите и ги върза на възел около едно от колелетата на количката. Кучетата стояха, като гледаха укорително.

— Няма да се бавя — каза им тя.

Те отпуснаха тежко късите си дебели опашки и погледът в очите им я накара да се почувства като садист, но все пак ги остави, мина през покрития с камъчета двор и влезе в старата ковачница. Дермът беше в офиса си, който приличаше повече на клетка за птици, направена от купища хартия. Той говореше по телефона, но я забеляза през очилата си, вдигна ръка и се протегна, за да пусне някакъв превключвател.

В магазина светнаха четири висящи крушки, но не успяха да осветят достатъчно стаята. Мястото беше претъпкано с какви ли не ненужни вещи. Столовете бяха натрупани върху масите, върху сандъци и чекмеджета. Издигаха се огромни гардероби. Имаше големи съдове за събиране на мляко, тави за варене на сладко, купчини хубав порцелан, месингови части за седло, ъглови шкафове, корнизи, възглавници, топове кадифе, изтрити килими. Миришеше на влага и мухъл и както Вирджиния знаеше — на стаено очакване. Посещенията при Дермът винаги бяха нещо като лотария, защото никога не се знаеше, пък и самият Дермът не знаеше какво можеше да изскочи по някаква случайност.

Вирджиния се запромъква между олюляващите се купчини мебели с бдителното внимание на човек, изследващ пещери. Вече се чувстваше значително по-бодра. Търсенето беше успокояваща терапия и Вирджиния си позволяваше за себе си това малко удоволствие, за да забрави Едмънд, сутрешните травми и утрешния ден.

Подарък за Кати. Търсеше, оглеждайки — прецени сандък с шкафчета, широк стол. Потърси сребърния знак върху очукана лъжица, прерови кутия със стари ключове и месингови дръжки за врати, прелисти страниците на стар и горд остатък от някаква книга. Откри бляскава кремава кана и избърса прахта от нея, докато търсеше драскотини или пукнатини. Не намери.

След като вече приключи телефонния си разговор, Дермът отиде при нея.

— Здравей, скъпа.

— Дермът, здравей.

— Нещо конкретно ли търсиш?

— Подарък за Кати Стейнтън. — Тя вдигна бляскавата кана. — Това е сладко.

— Красива е, нали? Райската градина. Обичам това тъмно, тинтявено синьо. — Беше закръглен мъж на зряла възраст, но странно неостаряващ. Обръснатите му бузи бяха розови, а пухкавата му избледняла коса — ефирна като на глухарче. Носеше избеляло зелено кадифено яке, украсено с големи увиснали джобове, и имаше шалче на червени точки, увито на весел възел около врата му. — Ти си вторият човек днес тук, който търси нещо за Кати.

— Кой друг е идвал?

— Пандора Блеър дойде още сутринта. Беше приятно да я видя отново. Не можах да повярвам, когато влезе през тази врата. Точно както в добрите стари времена. А е след толкова много години.

— Ние обядвахме вчера в Крой. — Вирджиния си помисли за прекарания в Крой ден и знаеше, че е бил хубав, такъв, който всички биха помнили, когато някой ден остареят и няма да им е останало много, за което да се сещат. Това беше по времето, когато Пандора се върна от Майорка заедно с Люсила и някакъв млад австралиец. Не мога да си спомня името му. А Едмънд и Пандора седяха в люлката и Пандора заспа, а всички ние дразнехме Едмънд, че е толкова скучен събеседник. — За първи път видях Пандора.

— Естествено. Удивително. Как лети времето.

— Тя какво купи за Кати? Не трябва да вземам същото.

— Лампа. Китайски порцелан, абажурите съм ги правил аз самият. Бяла коприна с бледорозово по ръбовете. След това пийнахме по чаша кафе и наваксахме с новините от всичкото това време. Толкова се натъжи, когато й казах за Терънс.

— Сигурно. — Вирджиния се притесни, че очите на Дермът всеки момент щяха да плувнат в сълзи, и затова продължи припряно: — Дермът, мисля, че ще купя тази кана. Нали може да я използва за кремове или за цветя. Все пак самата кана е доста красива.

— Не мисля, че може да намериш нещо по-хубаво. Но все пак остани още малко. Поразгледай…

— С удоволствие, но трябва да разходя кучетата. Ще взема каната на връщане, когато тръгна за вкъщи, и тогава ще ти напиша чек.

— Добре. — Той взе каната от ръцете й и мина по обиколния път към вратата. — Ще ходиш ли на пикника на Вай в четвъртък?

— Да. Алекса също ще дойде. Ще доведе приятеля си за танците.

— Чудесно. Не съм виждал Алекса отдавна. Ще видя дали мога да намеря някой, който да поеме магазина този ден. Ако не стане, ще го затворя. Не бих пропуснал пикника на Вай за нищо на света.

— Надявам се да е хубав ден.

Те излязоха на слънце. Кучетата, които дебнеха до тях, скочиха с радост на крака, като оплетоха каишките си.

— Как е Едмънд? — попита Дермът.

— Пътува за Ню Йорк.

— Не мога да повярвам. Каква работа! Не бих работил такава работа дори за всичкия чай в Китай.

— Запази си съчувствието. Той я обича.

Тя отвърза кучетата, махна за чао на Дермът и продължи, като остави разпилените къщурки на Страткрой зад себе си. След още близо километър стигна до моста, който пресичаше реката в западния край на селото. Мостът беше стар, много стръмен; някога са го използвали търговците на добитък. Виеща се между дърветата пътека на далечната страна следваше завоите на реката и водеше до задната част на Балнайд.

На гребена на моста тя спря, за да разхлаби кучетата и да ги пусне да тичат свободно. Те се стрелнаха мигновено по следите на зайци, шмугвайки се в храсталака от орлова папрат и къпина. От време на време, сякаш за да докажат, че не просто се мотаят, издаваха ловен зов или надничаха от високата орлова папрат, а ушите им плющяха като кожени крила.

Вирджиния ги отвърза. Това бяха ловните кучета на Едмънд, търпеливо тренирани, интелигентни и послушни. Само едно изсвирване — и щяха да се върнат при нея. Старият мост беше приятно място за размотаване. Стените от камък бяха топли, огрени от слънцето и облегнала ръце върху тях, тя втренчи поглед в кафявата вода. Понякога от този мост играеха на пръчки с Хенри — хвърляха пръчките нагоре по течението и после тичаха надолу, за да видят коя ще е победител и ще се появи първа. Понякога изобщо не се появяваха, явно срещнали някакви невидими препятствия.

Като Едмънд.

Сама — в компанията само на реката за компания, тя се чувстваше достатъчно силна, за да мисли за Едмънд, който вероятно още пътуваше, привлечен като от магнит, за Ню Йорк, отвъд Атлантическия океан, далеч от жена си и сина си точно в момент, в който беше толкова необходим вкъщи. Магнитът беше неговата работа, а точно сега Вирджиния се чувстваше така обидена, самотна и изпитваща ревност, все едно той беше заминал за среща с любовница.

Което беше странно, защото тя никога не беше ревнувала от други жени, никога не се беше измъчвала с въображаеми изневери през дългите периоди, когато Едмънд беше далеч от нея, в различни градове по целия свят. Един път, за да го дразни, му каза, че не я интересува какво ще прави той, стига да не се налага тя да узнае. Единственото, което имаше значение, беше това, че той се връща вкъщи. Но днес тя беше затворила слушалката на телефона, без да каже „Чао“, и след това забрави, докато не стана твърде късно, да предаде на Хенри съобщението от баща му. Тя изпитваше и малко вина, но все пак събра всички тези болезнени емоции за себе си. Вината е негова. Нека си помисли. Може би друг път той ще…

— Навън на разходка, така ли?

Гласът дойде от нищото. „О, Господи!“, помисли си Вирджиния, изчака няколко секунди и бавно се обърна. Само на няколко крачки от нея стоеше Лоти със зелената си жилетка и ужасната си барета. Бе дошла от склона към моста от селото също както Вирджиния — тихо и безшумно. Дали, докато е гледала през прозореца на Еди, не бе видяла Вирджиния на улицата и не я бе последвала? Дали не беше чакала, докато Вирджиния бе при Дермът, и не бе тръгнала след това по стъпките й, както винаги, точно на такова разстояние, че Вирджиния да не я чуе? Самата идея бе плашеща. Какво искаше? Защо не оставеше хората на спокойствие? И защо, освен че бе раздразнена, Вирджиния я приемаше като някакъв призрак, предчувствие или плашеща поличба.

Глупости. Тя се стегна. Въображение. Това беше просто жадната за компания братовчедка на Еди. Вирджиния с усилие придаде приятелско изражение на лицето си.

— Какво правиш тук, Лоти?

— Свежият въздух е обща собственост. Така казвам винаги. Виждаш ли водата? — Тя се приближи до Вирджиния, за да се наведе над стената като нея допреди малко. Но не беше толкова висока, колкото Вирджиния, и трябваше да се изправи на пръсти и да се протегне. — Видя ли някаква риба?

— Не търсех риба.

— Ходи при господин Хъником, нали? Има много отпадъци там при него. Повечето са само за хвърляне в огъня. Но пък има различни вкусове. А относно какво правя аз — излязох на разходка, като теб. Сама. Еди ми каза на обед, че Едмънд е заминал за Америка.

— Само за няколко дни.

— Това не е много приятно. По работа, нали?

— Той не би отишъл по друга причина.

— О, ха-ха, ти така си мислиш. Видях Пандора Блеър тази сутрин. Слабичка е, нали? Като плашило. И тази коса. Изглежда като боядисана. Извиках я, но тя не ме видя. Беше си сложила тъмни очила. Можеше да си поприказваме хубаво за доброто старо време. Аз работех в Крой като домашна помощница тогава. При старата лейди Балмерино. Беше прекрасна жена. Съжалявах я — с такава дъщеря, която би трябвало да е по-свястна. Това беше по време на сватбата на лорд и лейди Балмерино, но тогава бяха просто Арчи и Изабел. Имаше танци в Крой вечерта на сватбата. Толкова много хора останаха, че човек не можеше да се обърне. Естествено, госпожа Харис беше готвачката, старата лейди Балмерино не трябваше да готви. Имаше и малки нередности, но сигурно ги знаеш.

— Да — каза Вирджиния и се замисли по какъв начин да избяга от този нежелан водопад от думи.

— Едва бе излязла от училище — Пандора, но знаеше това-онова. Мога да кажа със сигурност. Мъже! Тя ги ядеше за закуска и ги оставяше сдъвкани. Истинска малка блудница.

Лоти се усмихваше, а тонът й беше неуместен, бъбрив, почти като одобрение, поради което тази архаична дума свари Вирджиния неподготвена и изненадана, каза рязко:

— Лоти, не мисля, че трябва да говориш така за Пандора.

— Нима? — Лоти все още се усмихваше. — Не е приятно, нали, да чуеш истината? Хубаво е, че Пандора се върна, така казват всички. Но ако бях на твое място, нямаше да съм много щастлива. Не и с твоя съпруг. Не и заради нея. Любовници бяха те — Едмънд и Пандора. Тя затова се върна, запомни ми думите. Върна се за него. Беше осемнайсетгодишна, а Едмънд — женен мъж и баща на мъничко дете, но това не ги спря. Да, това не го спря да тича разгонен в нейното легло. Беше в нощта на сватбата и всички танцуваха. Но те не танцуваха. О, не. Те бяха на горния етаж и мислеха, че никой не ги е забелязал. Но аз ги видях. Малко неща ми убягват. — По бледите бузи на Лоти се появиха розови петна, изцъклените й очи бяха като чифт гвоздеи, които се забиваха в главата й. — Аз ги проследих. Стоях на вратата. Беше тъмно. Но чух. Никога не бях чувала нещо подобно. Не беше се досетила, нали? Той е хладнокръвен, този Едмънд. Никога не се издава. Никога не каза и дума. Точно като всички останали. Те всички знаеха. Ами то си беше очевидно, нали? Едмънд се беше върнал в Лондон, а Пандора се мръщеше в спалнята си с лице, подуто от сълзи, не искаше да яде. И начинът, по който говореше на майка си. Разбира се, те всички бяха неразделни приятели. Затова лейди Балмерино реши да ме освободи от работа. Не искаше да съм наоколо. Знаех твърде много.

Тя все още се усмихваше. Превъзбудена от вълнение. Бясна. Трябва, каза си Вирджиния, да остана напълно спокойна. Тя каза:

— Лоти, мисля, че си измисляш всичко това.

Съвсем внезапно поведението на Лоти се промени.

— О, наистина ли? — Усмивката се изтри от лицето й. Тя се отдръпна от Вирджиния и застана недвусмислено, изправяйки се срещу нея така, все едно всеки момент щеше да започне физическа саморазправа. — И защо, мислиш, съпругът ти толкова внезапно замина за Америка? Попитай го, когато се върне, но се съмнявам, че ще ти хареса отговора му. Съжалявам те, не разбираш ли? Защото той ще те направи на глупачка, както направи с първата си съпруга, горката жена. Няма и следа от приличие у него.

И после съвсем рязко всичко свърши. Вече изляла всичката си отрова, Лоти се затвори в себе си. А розовият цвят сякаш се стичаше по бузите й. Тя сви устни, махна някакво насекомо, което беше кацнало върху жилетката й, прибра един кичур коса под баретата си, заглаждайки го на мястото му. Изражението й беше самодоволно, все едно всичко беше вече наред, и тя се погрижи за външния си вид.

Вирджиния каза:

— Лъжеш.

Лоти отметна глава и се засмя тихо.

— Попитай който и да е от тях.

— Ти лъжеш.

— Каквото и да кажеш, не ме интересува…

— Няма да кажа нищо.

Лоти сви рамене:

— В такъв случай защо толкова се палиш?

— Няма да кажа нищо, а ти лъжеш.

Сърцето й силно тупкаше в гърдите, коленете й трепереха. Но тя обърна гръб на Лоти и започна да се отдалечава; вървеше спокойно, без да бърза, със съзнанието, че Лоти я гледа, и решена да не й достави това удоволствие. Най-лошото беше, че не биваше да поглежда назад. Главата й пулсираше от страх и ужас, че всеки момент ще почувства тежестта на Лоти върху раменете си, завличайки я към земята с нечовешката сила на страшното чудовище от детските й кошмари.

Но това не се случи. Тя стигна до далечния бряг и се почувства малко по-сигурна. Спомни си за кучетата и сви устни, да им свирне, но устата й бе изсъхнала и не се получи нищо, така че трябваше да опита отново. Получи се жалко подобие на звук — слаб и писклив, но шпаньолите на Едмънд вече достатъчно време бяха гонили неуспешно зайци и се появиха почти мигновено, изскачайки от храстите пред нея; пухкавата им козина бе покрита със стръкчета трева и клонки от трънливите къпини.

Никога не се бе чувствала толкова щастлива да ги види, толкова благодарна за това, че незабавно се подчиниха.

— Добри кучета. — Тя спря, за да ги помилва. — Браво, че дойдохте веднага. Време е да се връщаме у дома.

Те изтичаха напред и надолу по пътеката. Оставиха моста зад себе си, Вирджиния ги последва, а стъпките й все още бяха решителни и бавни. Тя не си позволи да погледне назад, докато не стигна до един завой на реката, където пътеката се извиваше под короните на дърветата. Там тя спря и се обърна. Мостът все още се виждаше, но нямаше и следа от Лоти.

Беше си тръгнала. Всичко свърши. Вирджиния си пое дълбоко дъх и изля това, което таеше, в една жална въздишка. И тогава я обзе паниката. Бе забравила за бляскавата кана. Без да се срамува, хукна към вкъщи. Тичаше към Еди, тичаше към Хенри, тичаше към убежището на Балнайд.

* * *

Отново се върна в началото.

— Ти лъжеш.

Беше два през нощта, но Вирджиния все още бе будна, очите й бяха натежали от умора и широко отворени, се бяха втренчили в спокойната тъмнина. Беше се въртяла и премятала, беше й твърде топло или твърде студено, бе се борила с възглавниците, които бяха станали безформени от ударите й с юмрук. От време на време ставаше, мотаеше се по нощница, изпиваше чаша вода и отново се опитваше да заспи.

Но не се получаваше.

От другата страна на леглото — страната на Едмънд, Хенри спеше спокойно. Предизвикателно нарушавайки едно от най-строгите правила на Едмънд, Вирджиния беше взела сина си в леглото при себе си. През три-четири минути протягаше ръка, за да го докосне, за да усети нежния му дъх, топлината му през раираната пижама. В това огромно легло той изглеждаше мъничък като бебе.

Тя ги ядеше за закуска и ги оставяше сдъвкани. Истинска малка блудница.

Не можеше да прогони тази ужасяваща сцена, чуваше думите на Лоти отново и отново, те се въртяха в главата й като надраскана стара грамофонна плоча, изтрита от използване. Безспирно я заливаха вълни от мъка и така и не стигаше до някакво заключение.

Любовници бяха те — Едмънд и Пандора. Едмънд — женен мъж и баща на мъничко дете.

Едмънд и Пандора. Ами ако беше истина. Вирджиния никога, дори за секунда не беше подозирала нищо. В своята наивност тя не беше търсила доказателства, не беше търсила по-дълбоко значение в случайните думи на Едмънд, в неговото спокойно държане. „Пандора си е у дома — така й беше казал, докато си сипваше питие и отиваше към хладилника да потърси лед. — Поканени сме на обяд в Крой.“ И Вирджиния каза: „Колко мило“ — и отиде да сложи телешки бургери за вечеря на Хенри. Пандора беше просто странстващата сестра на Арчи, която се бе върнала от Майорка. И на обяда не обърна кой знае какво внимание на братската целувка на Едмънд по бузата на Пандора, на смеха им и на разбираемата привързаност, която показа при поздрава си. А колкото до останалата част от деня, Вирджиния се бе интересувала повече от играта на крокет, отколкото да любопитства и да разбере за какво си говореха Едмънд и Пандора, докато ги наблюдаваха от люлката.

И какво значение имаше за какво си говорят? Бъди разумна. И какво, ако са имали бурна връзка, завършила в леглото на Пандора? На осемнайсет Пандора вероятно е била страхотна, а Едмънд е бил на върха на своята полова зрялост. В днешно време изневярата вече не се нарича така, а се казва просто извънбрачен секс. Освен това е било преди много време. Повече от двайсет години. А и Едмънд е изневерил не на Вирджиния, а на първата си съпруга — Карълайн. А Карълайн вече не бе между живите. Така че нямаше значение. Нямаше за какво да страда толкова. Нищо…

Те всички знаеха… Разбира се, те всички бяха неразделни приятели… Затова лейди Балмерино… не искаше да съм наоколо. Знаех твърде много.

Кой знаеше? Дали Арчи знаеше? А Изабел? Ами Вай? А Еди? Защото, ако те знаеха, щяха да наблюдават, вероятно със страх, че може да се случи отново. Да наблюдават Едмънд и Пандора. Да наблюдават Вирджиния с очи, пълни със съжаление, което тя никога не беше забелязала. Дали се притесняваха за Вирджиния, както вероятно са се притеснявали за Карълайн? Дали си говореха помежду си като заговорници, съгласявайки се да пазят тайната от втората жена на Едмънд? Защото в такъв случай това означаваше, че са я предали, и то точно хората, които й бяха най-близки и на които разчиташе най-много.

И защо, мислиш, съпругът ти толкова внезапно замина за Америка?… Защото той ще те направи на глупачка, както направи с първата си съпруга, горката жена.

Това беше най-лошото. Това бяха най-ужасните й опасения. Едмънд беше заминал. Наистина ли трябваше така бързо да изчезне, или Ню Йорк беше просто измислено извинение, за да се измъкне от Балнайд и от Вирджиния, за да си даде време да реши проблема си. Като проблемът му бе, че обича Пандора, че винаги я е обичал, а сега тя се беше върнала, красива както винаги, а Едмънд отново беше хванат като в капан в брака си с друга жена.

Едмънд беше на петдесет, уязвима възраст за трепети и криза на средната възраст. Той не си показваше емоциите и през повечето време Вирджиния нямаше представа, за какво мисли той. Съмнението й нарасна до ужасяващи размери. Може би този път той ще зареже всичко и ще избяга, като остави Вирджиния, а бракът и животът й ще се превърнат в руини. Като остави нея и Хенри в отломките на това, което някога беше смятала за напълно неразрушимо.

Не можеше да понесе такава мисъл. Тя се завъртя, зарови лице във възглавницата и отхвърли тази ужасна вероятност. Тя нямаше да се съгласи. Нямаше да му позволи.

Ти лъжеш, Лоти.

Ето тук се връщаме. Отново в началото.

Двадесет и седма глава

Вторник, 13-и

Дъждът беше жесток, безмилостен и нежелан. Беше започнал преди изгрев-слънце и Вирджиния се събуди от шума. Сякаш сърцето й, изплашено, бе потънало в леещата се вода. Все едно нещата не бяха достатъчно ужасни досега в този отвратителен ден и без стихиите на природата да се обръщат срещу нея. Може би щеше да спре. Но боговете не бяха на ничия страна и пороят продължи да се изсипва монотонно от сивото като въглен небе цялата дълга сутрин и ранния следобед.

Вече беше четири и половина и те пътуваха за Темпълхол. Тъй като беше с двете момчета и целия им багаж — големи куфари, кутии за обяд, одеяла, топки за ръгби и раници, Вирджиния остави малката си кола в гаража и взе субаруто на Едмънд, което той използваше, за да ходи в необработените местности край селото или нагоре по хълма. Тя не беше свикнала да кара тази кола и това незнание, както и собствената й несигурност само засилиха усещането й за обреченост и безнадеждност, упорито загнездило се в нея през последните двайсет и четири часа.

Пътната обстановка бе окаяна. Светлината едва се просмукваше през небето. Вирджиния караше с включени фарове, а чистачките не спираха. От гумите пръскаше вода по наводнените участъци от пътя, а от колите от насрещното движение и камионите се образуваше кал. Видимостта беше почти нулева, което беше дразнещо, защото при нормални условия пътят от Релкърк до Темпълхол беше изключително живописен — минаваше през процъфтяващи ферми, по протежение на широка, величествена и прочута със своята пъстърва река, покрай големи имения, като величествените къщи там се виждаха отдалеч.

Ако можеше да се види поне нещо по време на пътуването, това щеше да разведри атмосферата. Да отбележи красивите места, да посочи някой далечен връх — така Вирджиния щеше да има поне тема за разговор. Но при сегашното положение бе опитала ентусиазирано да заговори Хамиш с надеждата това да отвлече Хенри от безмълвната му мъка и дори да го въвлече в разговора. Но Хамиш не беше в настроение. Достатъчно лоша беше мисълта, че свободата на лятната ваканция беше свършила, а още по-лошо — че трябваше да се върне на училище в компанията на ново момче. Бебе. Така наричаха малките. Бебетата. Да пътува с бебе, беше под достойнството на Хамиш и той само се молеше никой от връстниците му да не е наоколо и да го види при унизителното му пристигане. Нямаше да отговаря за Хенри Еърд — бе изяснил този факт на висок глас на майка си, докато тя му помагаше в Крой да си свали куфара по стълбите и да приглади с четка отвратителната си къса прическа.

Затова бе решил да се придържа към липсата на комуникация и бързо беше прекратил опитите на Вирджиния да го заговори, като й отговаряше всеки път със сумтене. Тя схвана посланието и след това тримата потънаха в студено мълчание.

Това караше Вирджиния да съжалява, че беше взела проклетото момче. Трябваше да остави Изабел да откара собствения си намусен син. Но без неговото присъствие може би Хенри щеше да избухне в сълзи, да хлипа през цялото пътуване и да пристигне в Темпълхол подпухнал, ридаещ и неспособен да се справи със строгите изисквания на обезсърчителното си бъдеще.

За нея мисълта за тази евентуална възможност бе непоносима. Мразя това, каза на себе си. Дори е по-лошо, отколкото си представях. Нечовешко, жестоко и неестествено. А ще стане и по-лошо, защото наближава моментът, когато ще трябва да се сбогувам с Хенри и да си тръгна, като го оставя там чужд и сам. Мразя Темпълхол, мразя и директора и мога да удуша Хамиш Блеър. Никога в живота си не ми се е налагало да правя нещо, което да мразя толкова много. Мразя дъжда, мразя цялата образователна система, мразя Шотландия, мразя Едмънд.

Хамиш се обади:

— Има кола зад нас. Иска да ни изпревари.

— Ами да почака, по дяволите! — отвърна Вирджиния и Хамиш замълча.

* * *

Час по-късно тя се връщаше по същия път, но вече бе сама в колата.

Беше приключило. Хенри беше заминал. Чувстваше се вцепенена, все едно ужасът от отделянето от него й беше отнел цялата същност. Точно сега не биваше да мисли за Хенри, защото щеше да се разплаче, а комбинацията от сълзи, полумрак и безмилостен дъжд най-вероятно щеше да доведе до това субаруто да излезе от пътя или пък да се удари в задницата на някой десеттонен камион. Тя си представи звука от чупене на метал, нейното тяло, излетяло като кукла отстрани на пътя, примигващите светлини, виенето на линейка и полицейски коли.

Нямаше да мисли за Хенри. Тази част от живота й бе приключила. Но какво се случваше с живота й? Какво правеше тук? Коя беше? Защо караше към дом, който бе тъмен и празен? Не искаше да се връща там. Не искаше да се връща в Страткрой. Но къде да отиде? Някъде, където е красиво, на милиони километри от Арчи и Изабел, от Едмънд, Лоти и Пандора Блеър. Място, изпълнено със слънчева светлина и спокойствие, без отговорности, където хората ще й казват, че е забележителна, и където можеше да бъде отново млада, вместо да се чувства като столетница.

Лийспорт. Точно така. Щеше да кара до някое летище, да хване самолет до летище „Кенеди“ и после — лимузина до Лийспорт. Там нямаше да вали. Щеше да е хубавото есенно време на Лонг Айланд със синьото небе, златните листа и свежия вятър откъм Атлантическия океан. Лийспорт, непроменен. С широките улици, кръстовищата, железарския магазин и аптеката, с децата, които караха колелета навън. А след това Харбър Роуд. Огради, закрепени с колове, дървета и пръскачки по моравите. Пътят към мястото, където бяха закотвени яхтите — гора от мачти. Вратите на местния клуб, а след това — къщата на баба. И баба й в градината, уж събираща листата с гребло, но всъщност в очакване на колата й, за да можеше да излезе на тротоара в момента, в който спреше.

— О, миличка, ти се върна. — Нежната набръчкана буза, ароматът на парфюма й. — От колко време не си идвала. Добре ли пътува? Колко се радвам да те видя!

Влиза у дома и след това — другите миризми: на дим от дърва, слънчево масло, кедър, рози. Плетени килимчета и избелели калъфи. Памучни завеси, веещи се на отворения прозорец. А дядо, който идва от верандата с очила на върха на главата и с „Ню Йорк Таймс“ под мишница.

— Къде е моето съкровище?

През навъсения мрак отпред в небето се отразяваха снопове светлина. Релкърк. Завръщане в действителността. Вирджиния осъзна, че ще трябва да спре за малко тук. Имаше нужда да отиде до тоалетна и да се поосвежи малко. Да намери бар и да изпие едно питие, да се почувства отново човек. Нуждаеше се от топлина, от тиха музика и приглушена светлина. Нямаше причина да бърза за вкъщи, никой не я чакаше там. Може би някакъв вид свобода. Никой да не се интересува колко късно ще се прибере, никой да не се притеснява какво прави.

Тя влезе в стария град. По калдъръмените улици водата се стичаше на вълни, от дъжда уличните светлини блещукаха, тротоарите бяха пълни с купувачи и работници с високи обувки, с шлифери, с чадъри и чанти, всички забързани да стигнат до комфорта на камините и топлия чай.

Тя се отправи към хотел „Кинг“, защото й бе познат и знаеше къде да намери дамската тоалетна. Представляваше стара сграда в центъра на града, така че нямаше собствен паркинг. Вирджиния намери място на отсрещната страна на шосето и паркира субаруто под едно дърво, от което капеше вода. Докато заключваше вратата си, едно такси спря пред хотела. От него излезе мъж с дъждобран и шапка. Той плати на шофьора и се качи по стълбите, които водеха към площадката при въртящата се врата. После се скри вътре. Вирджиния спря, за да изчака преминаващите коли, пресече и го последва.

Дамската тоалетна беше от другата страна на фоайето, а мъжът беше спрял на рецепцията. Беше си свалил шапката и я отърсваше от водата.

— Да? — Рецепционистката беше намусено момиче с пълни розови устни и буйна сламеноруса коса.

— Добър вечер. Имам резервирана стая. Обадих се преди около седмица от Лондон.

Американец. Гласът му беше дрезгав, но и малко тънък. Нещо в него привлече вниманието на Вирджиния — все едно някоя ръка я беше дръпнала за ръкава. По средата на фоайето тя спря, за да го огледа. Видя висок широкоплещест гръб и тъмна коса, която на места вече беше посивяла.

— Как, казахте, ви е името?

— Не съм го казвал, но името ми е Конрад Тъкър.

— О, да. Бихте ли се подписали тук…

Вирджиния извика:

— Конрад!

Стреснат, той се завъртя и се озова лице в лице с нея. Те се втренчиха един в друг през пространството, което ги делеше. Конрад Тъкър. По-стар, прошарен. Но Конрад. Със същите тежки очила с рогова рамка, със същия незабравим тен. Отначало изражението му не се промени, после той бавно и недоверчиво се усмихна:

— Вирджиния.

— Не мога да повярвам…

— Да го вземат дяволите.

— Мисля, че познах гласа ти.

— Какво правиш тук?

Намусеното момиче се обади:

— Извинете, сър, но бихте ли подписали тук?

— Живея наблизо.

— Изобщо не съм знаел.

— А ти?

— Само отсядам…

— А как ще платите, сър? — попита рецепционистката отново с намусено лице. — С кредитна карта или с чек?

— Виж — каза Конрад на Вирджиния, — безнадеждно е. Дай ми пет минути и ще се срещнем в бара за по питие. Можеш ли? Имаш ли време?

— Да.

— Ще се настаня, ще се измия и ще дойда. Как ти звучи?

— Пет минути.

— Не повече.

* * *

Дамската тоалетна, макар и прекалено малка, за щастие беше празна. Вирджиния беше свалила грозното си старо яке, беше приключила с тоалетната и сега стоеше пред огледалото и гледаше собственото си отражение. Чувстваше се по-объркана откогато и да било от удивителната неочаквана среща с Конрад. Конрад Тънър, когото не беше виждала и за когото не се бе сещала от дванайсет, а дори повече години. Тук, в Релкърк. Беше дошъл от Лондон, но нямаше представа защо. Само знаеше, че никога не е била толкова доволна да види познато лице, защото сега поне имаше с кого да поговори.

Със сините си дънки, стария сив кашмирен пуловер и шала около врата не беше облечена подходящо за обществено място. Външният й вид като цяло беше малко по-добър. Косата й бе станала безформена от дъжда, нямаше и грим. Видя бръчиците по лицето и в ъглите на устните си и тъмните кръгове под очите, доказателство за безсънието й предната нощ. Намери гребен в чантата си и се погрижи за косата си — стегна я с ластик, като откри лицето си.

Конрад Тъкър.

Дванайсет години. Тя беше на двайсет и една. Толкова отдавна и толкова много неща се бяха случили оттогава, че й отне известни усилия да си припомни събитията от онова лято. Бяха се срещнали в кънтри клуб в Лийспорт. Конрад беше адвокат, работеше в Ню Йорк в общ бизнес с чичо си. Имаше апартамент в Ийст Фифтис, но баща му притежаваше стара къща в Саутхемптън и Конрад беше дошъл оттам в Лийспорт, за да участва в шампионата по тенис.

Дотук добре. Как беше играл? Това бе потънало в мъглата на времето. Вирджиния просто помнеше, че беше гледала мача и беше викала за него, а след това той я бе намерил и й беше предложил питие, което беше и нейното намерение.

Тя порови безуспешно из чантата си за червило, но поне намери да си сложи някакъв парфюм.

Беше хубаво лято. Конрад се появяваше в Лийспорт през повечето уикенди и си правеха среднощни барбекюта или ходеха на плажа на Файър Айланд. Играеха много тенис и караха с едномачтов платноход навътре в сините води на залива. Тя си спомни съботните вечери в клуба, широката тераса и танците с Конрад под пълното със звезди небе, докато групата свиреше „Как изглежда любовта“.

Веднъж в средата на седмицата беше отишла с колата заедно с баба си до града в клуба на заселниците — малко на пазар, а и да изгледа едно представление. Тогава Конрад й се обади и я заведе на вечеря в Лес Плеадес, а после отидоха в „Карлайл Кафе“, където останаха до малките часове, да послушат Боби Шорт.

Дванайсет години. Преди светлинни години. Тя вдигна чантата си и излезе от тоалетната, качи се по стълбите и влезе в бара. Конрад все още го нямаше. Тя си поръча уиски със сода и кутия цигари и занесе питието си на една празна маса в ъгъла.

Изпи половината уиски само на една глътка и почувства отведнъж топлина, спокойствие, сила. Денят все още не беше свършил, но поне можеше да се отдаде на малко отдих, а освен това вече не беше сама.

* * *

— Ти започваш, Конрад — каза тя.

— Защо аз?

— Защото, преди да кажа и дума, трябва да знам защо си тук. Какво те води в Шотландия, в Релкърк? Сигурно има логично обяснение, но не мога да се сетя.

Той се усмихна:

— Всъщност не правя нищо. На почивка съм. Не точно отпуска, а само по-дълга пауза.

— Все още ли си адвокат в Ню Йорк?

— Да.

— И работиш с чичо си?

— Не. Вече съм начело на фирмата.

— Колко впечатляващо. Продължавай.

— Ами… Вече шест седмици отсъствам. Пътувах из Англия, като отсядах при различни познати. Съмърсет, Баркшър, Лондон. После дойдох на Север и прекарах няколко дни в Келсо с далечни братовчеди на майка ми. Страхотно място. Страхотен риболов. Тръгнах си оттам днес следобед с влака.

— Колко време ще останеш в Релкърк?

— Само тази вечер. Утре сутрин ще си наема кола и ще тръгна на Север. Трябва да отида на едно тържество.

— Къде е това тържество?

— Някакво място — Корихил. Но ще отседна в къща, наречена Крой. При…

— Да, зная. Прекъсна го Вирджиния. Арчи и Изабел Балмерино.

— Откъде знаеш?

— Защото те са най-близките ни приятели. Ние всички живеем в едно селце — Страткрой. И… познаваш ли Кати Стейнтън?

— Срещнах я в Лондон.

— Ти си Тъжният американец — каза Вирджиния, без да се замисли, и й се искаше да си отхапе езика след тези думи.

— Извинявай?

— Не, Конрад. Аз се извинявам. Не трябваше да казвам това. Само че никой не можеше да си спомни името ти. Затова не знаех, че точно ти ще идваш.

— Ти ме обърка.

— Обядвахме със семейство Балмерино в неделя. Изабел ми каза тогава за теб.

Конрад поклати глава.

— Знаех, че си се омъжила за шотландец, но нищо повече от това. Изобщо не съм си представял, че ще се срещнем по този начин.

— Ами ето ме — госпожа Едмънд Еърд. Поне си мисля, че съм. — Тя се поколеба. — Конрад, нямах намерение да кажа това. Това, за Тъжния американец имам предвид. Просто Изабел сякаш не знаеше нищо повече за теб. Освен че Кати те е срещнала в Лондон. И че жена ти е починала.

Конрад държеше в ръце чашата си за уиски. Той я разклати и се загледа как кехлибарената течност в нея се завъртва по стените. След малко каза:

— Да, така е.

— Наистина много съжалявам.

Той я погледна и каза:

— Да.

— Може ли да попитам какво се случи?

— Имаше левкемия. Дълго беше болна. Затова дойдох тук. След погребението.

— Как се казваше?

— Мери.

— Колко време бяхте женени?

— Седем години.

— Имате ли деца?

— Дъщеря, Емили. На шест. Сега е с майка ми в Саутхемптън.

— Избягал си… това направи ли нещата по-поносими за теб?

— Ще знам, когато се върна.

— Кога ще тръгваш?

— Следващата седмица по някое време. — Той глътна последната глътка от питието си и се изправи на крака. — Ще поръчам по още едно.

Тя го наблюдаваше, докато той стоеше до бара, докато поръчваше и плащаше за вторите питиета, опитвайки се да разбере защо толкова недвусмислено прилича на американец, макар всъщност да не дъвчеше дъвка… Може би заради телосложението му — широки рамене, тесен таз, дълги крака. Или заради дрехите — лъснати обувки, памучни панталони, риза на „Брукс Брадърс“, син пуловер с дискретното лого на Ралф Лорън върху него.

Тя го чу да иска от бармана ядки. Той направи това тихо и учтиво и барманът отвори пакет, който изпразни в една малка чинийка, и Вирджиния си спомни, че Конрад рядко повишаваше глас, винаги беше учтив с хората от обслужващия персонал — работниците в бензиностанциите, барманите, сервитьорите, таксиметровите шофьори, портиерите. Старият тъмнокож мъж, който носеше боклука и вършеше мръсната работа в пристанището на Лийспорт, беше харесал много Конрад именно защото той си беше направил труда да открие християнското му име — Климент, и винаги се обръщаше към него така.

Мил човек. Тя си помисли за починалата му съпруга, беше сигурна, че са имали щастлив брак, и се ядоса. Защо трагедията винаги насочва отровните си пипала към двойки, които най-малко го заслужават, докато щади други, които правят себе си и околните цял живот нещастни. Седем години. Не беше много дълъг период. Но поне имаше своята малка дъщеричка. Тя си помисли за Хенри и се зарадва, че и той има дете.

Конрад се върна. Тя се усмихна. Уискито изглеждаше много тъмно. Тя каза:

— Мислех да пия само едно питие — каза тя. — Трябва да шофирам.

— Колко време?

— Двайсетина минути.

— Искаш ли да се обадиш на съпруга си?

— Той не е вкъщи. В Ню Йорк е. Работи за „Станфорд Кюбън“. Не зная дали тези новини са достигнали до теб по безжичния телефон.

— Мисля, че знаех. Ами семейството ти?

— Ако под семейство имаш предвид деца, няма и семейство, което да ме чака вкъщи. Имам едно дете — син, и току-що, точно днес следобед, го оставих за началото на първия срок в пансион. Така прекарах този ужасен ден. Най-ужасният ден в живота ми. Затова дойдох тук. Да отида до тоалетна и да събера кураж, за да продължа. — Дори и сама чувстваше, че звучи нападателно.

— На колко е момчето ти?

— На осем.

— О, боже! — Гласът му звучеше отчаяно, което за Вирджиния беше успокоително. Най-накрая сродна душа, някой, който мислеше като нея.

— Той все още е бебе. Никога не съм искала да го пускам там, но баща му беше непреклонен. Добрата стара и корава британска традиция. Той смята, че това е правилното нещо, и се беше приготвил сам да закара Хенри. Но после се наложи да отиде в Ню Йорк. Така че трябваше аз да го закарам. Не зная кой от двамата беше по-нещастен — Хенри или аз. Не зная за кого от двама ни да изпитвам повече съжаление.

— Хенри добре ли беше? Като го оставяше — имам предвид. Като се сбогувахте.

— Не знам, Конрад. Наистина не знам. Това беше най-бързата раздяла, която можеш да си представиш. Продължи секунда. Нито момент за сбогуване, нямаше време за сълзи. Тъкмо бях спряла колата, когато две едри момчета вече отваряха задната врата и товареха на ръка целия багаж на една количка. И след това икономът… доста млад и красив… хвана Хенри за ръката и го поведе към училището. Не мисля, че изобщо се обърна назад. Аз стоях там с отворена уста, готова за трогателна сцена, и изведнъж директорът се появи като от нищото, подаде ми ръка и каза: „Довиждане, госпожо Еърд“. И аз се върнах в колата и тръгнах да се връщам. Знаеш ли? Почувствах се като мъртво пиле на конвейер. Смяташ ли, че трябваше да отстоявам правото си?

— Не. Мисля, че си постъпила правилно.

— Не можех да направя нищо повече. — Тя въздъхна, отпи от уискито си и постави чашата на масата. — Поне никой от нас нямаше възможност да се изложи.

— Предполагам, че заради това процедурата е такава. — Той се усмихна. — Но ти все пак имаш нужда от разведряване. Искаш ли да вечеряме заедно?

* * *

— … Никога не съм предполагала, че ще живея в Шотландия. За мен това беше място, където хората идват, за да завършат лятото си весело, да отидат на един-два бала, но не и където някой може да прекара остатъка от живота си…

Хотел „Кинг“ не беше известен с кухнята си, но пък бе топло и уютно място, а мракът и изсипващият се навън дъжд не подтикваха към разходки по ветровитите улици в търсене на по-изискано място. Те вече бяха изяли шотландския си бульон и похапваха пържоли, лук, пържени картофи с микс от зеленчуци. За пудинга имаше избор — със сметана или със сладолед. Сервитьорката вече им беше казала, че сметановият е превъзходен.

Конрад поръча вино, което със сигурност беше грешка, а Вирджиния го пиеше, което беше даже още по-голяма грешка. Тя обикновено не говореше за собствения си живот толкова много, колкото сега, но не можеше да намери начин да спре. Дори и да искаше. Защото Конрад беше отзивчив слушател и засега не изглеждаше отегчен. Точно обратното, изглеждаше заинтересован.

Тя вече беше обяснила за Едмънд и за първата му жена, за Вай и Алекса. Беше му разказала за Хенри, за Балнайд, за почти неописуемата хладнина и същевременно близост на живеещите в Страткрой.

— Какво се случва там?

— Всъщност нищо. Това е просто малко място по пътя за някъде другаде. И все пак се случва всичко. Знаеш как са малките общества. Имаме си бар и училище, и магазини, и две църкви, и един мил странен човек, който продава антики. Винаги се случва нещо. Разпродажби, бъркотии, откриване на нещо в някоя градина или училищна пиеса. — Звучеше плашещо скучно. Тя каза: — Звучи плашещо скучно.

— Изобщо не. Кой живее там?

— Хората от селото, семейство Балмерино, свещеникът с жена си, директорът на училището и жена му и семейство Еърд. Арчи Балмерино е земевладелецът, което означава, че притежава селото и хиляди акри земя. Крой е огромен, но той изобщо не е високомерен, нито пък Изабел. Изабел работи по-усилно от която и да е друга жена, която познавам, което означава нещо в Шотландия, защото всички жени работят неуморно и безкрайно. Ако не се грижат за огромни къщи или не гледат деца, организират големи благотворителни събития или пък се занимават с някакъв вид домашно производство или друго. Като например управляване на фермерски магазини или продаване на собствената им продукция, или сушене на цветя, или отглеждане на пчели, или реставрация на антики, или изработване на най-красивите завеси.

— Не се ли забавляват понякога?

— Да, забавляват се, но не както се забавляват хората в Лонг Айланд, или дори не както в Девън. През август и септември всичко достига точката на кипене и има тържества почти всяка вечер и ловни балове със стрелби, и други. Ти идваш в подходящия момент, Конрад, макар че никога не би повярвал в мрачна вечер като тази. Но после идва зимата и всички сякаш заспиват зимен сън.

— Как се виждаш със своите приятелки?

— Не знам. — Тя се опита да измисли нещо. — Не е като на други места. Ние всички живеем на километри един от друг и няма клубен живот. Имам предвид, че няма кънтри клубове както в Щатите. А пъбовете не са същите, както на Юг. Жените не ходят в пъбове. Има голф клубове, разбира се, но те са предимно ориентирани към мъже и жените не са желани там. Може да отидеш в Релкърк и да се срещнеш с приятелка там, но повечето от общуването и социализирането става в къщите на хората. Обедни партита за момичетата и вечерни партита за двойките. Ние всички се обличаме хубаво и както казах, караме по седемдесет километра или повече. Това е една от причините животът сякаш да спира през зимата. Тогава хората бягат. Ако могат да си го позволят, отиват в Ямайка или във Вал д’Изер да карат ски.

— А ти какво правиш?

— Нямам нищо против зимите. Мразя влажните лета, но зимите са красиви. А и ходя да карам ски наоколо. На по-малко от двайсетина километра от Страткрой има зона за ски с два ски влека и няколко хубави писти. Единственият проблем е, че ако има много сняг, не можеш да стигнеш дотам. Поради което трудно осъществяваш намерението си да караш.

— Ти обичаше да яздиш.

— Аз ходех на лов. За мен това беше единствената причина да яздя. Когато дойдох в Балнайд за първи път, Едмънд каза, че мога да си гледам два коня, но реших, че няма смисъл, щом няма да ходим на лов.

— Тогава с какво запълваш дните си?

— Досега ги запълвах с Хенри. — Тя впери поглед в Конрад с мрачна безнадеждност в очите, защото той беше уцелил с един-единствен въпрос всички нейни страхове. Хенри беше заминал, откъснат от нея срещу волята й. Ти го задушаваш, й бе казал Едмънд и тя беше болезнено наранена и ядосана, но задушаването с грижи, майчинството беше ежедневното й занимание, нейна професия и най-голямата й радост.

Сега, когато Хенри й беше отнет, имаше само Едмънд.

Но Едмънд беше в Ню Йорк, а ако не беше в Ню Йорк, беше във Франкфурт или в Токио, или в Хонконг. Преди тя се справяше с тези дълги раздели, от една страна, защото Хенри винаги беше там за утеха и компания, а, от друга, защото беше напълно уверена в силата и любовта на Едмънд, където и да се намираше той.

Но сега… отново я нападнаха съмненията и ужасяващите възможности от среднощните й кошмари от последната нощ. Лоти Карстеърс, тази луда жена… но може би не чак толкова луда… да каже на Вирджиния неща, които никога не бе предполагала, че ще чуе. Едмънд и Пандора Блеър.

И защо, мислиш, съпругът ти толкова внезапно замина за Америка?… Защото той ще те направи на глупачка, както направи с първата си съпруга, горката жена.

Изведнъж всичко й дойде в повече.

За свой ужас усети как устата й трепери, как очите й се пълнят със сълзи. Отсреща на масата Конрад я гледаше и за един кратък момент тя си помисли дали да не му се довери, изливайки всичката болка на нещастната си несигурност. Но после сълзите изпълниха очите й, а лицето му се размаза във водниста паяжина и Вирджиния осъзна: О, по дяволите, ядосана съм. Точно навреме. Моментът милостиво приключи и опасното изкушение беше вече зад гърба й. Тя не биваше да говори за това никога, с никого, защото, ако говореше, думите, изречени на висок глас, можеше да се превърнат в истина. Можеше всичко да се случи, както тя се страхуваше.

— Съжалявам. Колко глупаво. — Тя подсмръкна силно и потърси кърпичка, но не можа да намери. От другия край на масата Конрад й предложи собствената си кърпичка — бяла и чиста, изгладена, и тя с благодарност я взе и си издуха носа. — Изморена съм и се чувствам нещастна — опита се да разведри обстановката. — А и съм малко ядосана.

— Не можеш да караш сама до вкъщи — каза той.

— Трябва.

— Остани тук тази нощ и се върни сутринта. Ще ти вземем стая.

— Не мога.

— Защо?

Сълзите й отново бликнаха:

— Трябва да се върна заради кучетата.

Той не се засмя на тази причина. Само каза:

— Почакай за момент. Поръчай кафе. Трябва само да се обадя по телефона.

Той остави кърпичката си на масата, бутна стола назад и стана.

Вирджиния избърса лицето си, отново издуха носа си и обходи с поглед ресторанта, загрижена дали някой друг не бе забелязал тази нейна изява на ревливи емоции. Но другите вечеряха, напълно погълнати от ястията си, дъвчейки упорито пържена риба или гребейки с лъжица не особено примамливия пудинг. За щастие сълзите спряха. Сервитьорката се приближи, за да отсервира.

— Хареса ли ви пържолата?

— Да, беше вкусна.

— Ще поръчате ли нещо за десерт?

— Не, не мисля, благодаря. Но ако може — кафе за двамата.

Тя донесе кафето и Вирджиния вече пиеше черната и вредна течност, която имаше странен вкус — сякаш бе направена в бутилка, когато Конрад се върна. Той дръпна стола си и седна. Тя го погледна въпросително и той каза:

— Всичко е уредено.

— Какво си уредил?

— Отмених си резервацията за стаята и за наетата за утре кола.

Ще те закарам до Страткрой. Ще те закарам вкъщи.

— В Крой ли ще отидеш?

— Не. Те не ме очакват преди утре. Може да отида в пъба, за който ти спомена.

— Не, не може, защото няма да имат свободна стая. Пълно е с посетители, които идват на лов за гъски по блатата на Арчи. — Тя изхлипа за последен път и после му наля кафе. — Може да дойдеш в Балнайд. Да останеш за през нощта. Леглата в стаята за гости са винаги готови. — Тя видя изражението на лицето му.

— Няма проблем — каза, но още докато го казваше, вече знаеше, че има.

* * *

Конрад шофираше в тъмнината. Беше спряло да вали, сякаш водата в небето вече се беше изчерпала, но вятърът все още духаше от югозапад и все още беше мокро, а нощта — облачна и тъмна. Пътят се изкачваше и се виеше наклонен, а в дупките имаше локви от прелялата от наводнените канавки вода. Сгушена в якето си, Вирджиния си спомни кога за последен път бе минавала по този път — вечерта, в която Едмънд я посрещна и вечеряха заедно в Единбург. Тогава небето наподобяваше художническо чудо в розово и сиво. Сега мракът беше навъсен и заплашителен, а светлините от фермерските къщи се разпръскваха в сияние над хълмовете на Страткрой и носеха мъничко облекчение, защото изглеждаха далечни и недостижими като звездите.

Вирджиния се прозя.

— Спи ти се — констатира Конрад.

— Не съвсем. Просто изпих твърде много вино. — Тя се протегна, спусна прозореца и усети студения влажен въздух върху лицето си.

Гумите на субаруто свистяха по влажния асфалт, а някъде в тъмнината се чу продължителният вик на голям свирец.

Тя отбеляза:

— Това е звукът на завръщането вкъщи.

— Ти със сигурност живееш далеч откъдето и да било.

— Почти стигнахме.

Улиците на селото бяха празни. Дори господин Исхак беше затворил магазина си и единствените светлини, които се виждаха, бяха зад завесите в къщите. В такава нощ хората си оставаха вкъщи, гледаха телевизия, пиеха чай.

— Завиваме наляво, над моста.

Те прекосиха реката, завиха по пътя под дърветата и стигнаха до отворените врати към пътя, който водеше към къщата. Както и очакваше, навсякъде цареше тъмнина.

— Не заобикаляй до предната страна на къщата, Конрад. Паркирай тук, отзад. Когато съм сама, не използвам предната врата. Имам ключ за задната.

Той спря и изключи двигателя. Докато фаровете все още светеха, тя се качи по стълбите и отиде да отключи задната врата, протегна се вътре и светна лампите. Кучетата бяха чули колата и я чакаха. Бяха приятно развълнувани от завръщането й, като подскачаха в краката й и издаваха глухи приветстващи гърлени звуци.

— О, какви добри кучета. — Тя се наведе да ги погали. — Съжалявам, че ме нямаше толкова дълго време. Сигурно сте си помислили, че никога няма да се върна. Хайде, навън! И двамата! Бягайте и се забавлявайте, а аз ще ви дам хубави бисквитки преди лягане.

Те се спуснаха щастливи в тъмнината, излаяха по непознатата фигура, която се отдалечаваше от субаруто, и отидоха да я подушат. След като ги погалиха и успокоиха с няколко ласкави думи, се спуснаха нетърпеливо към дърветата.

Вирджиния запали всички лампи. Голямата кухня сякаш дремеше, печката беше топла, хладилникът леко бръмчеше. Конрад взе куфарчето си и отиде при нея.

— Искаш ли да прибера колата?

— Няма нужда. Ще я оставя в двора за през нощта. Само извади ключовете…

— Вече ги извадих… — И той ги постави на масата.

В ярката светлина те се гледаха един друг и Вирджиния изведнъж бе обзета от нелепа срамежливост. За да се справи с нея, тя стана и започна да домакинства.

— Сега. Искаш ли питие? За преди лягане. Едмънд има малцово уиски, което пази за такива случаи.

— Добре съм.

— Все пак би ли изпил едно?

— Да, защо не.

— Ще донеса. Идвам след миг.

Когато тя се върна с бутилката, той вече си бе свалил палтото и шапката, а кучетата се бяха върнали от нощното си разузнаване и се бяха свили на топка в постелите си до входа. Конрад се сприятеляваше с тях, говореше им меко и галеше добре гледаните животни нежно по главата. Когато Вирджиния се появи, той стана.

— Затворих вратата и я заключих.

— Колко мило. Благодаря ти. Всъщност ние често забравяме да заключваме вратите. Крадците и обирджиите засега не са проблем в Страткрой. — Тя остави бутилката върху масата и намери стъклена чаша. — По-добре е сам да си сипеш.

— Няма ли да ми правиш компания?

Тя поклати глава тъжно:

— Не, Конрад. За тази вечер пих достатъчно.

Той отвори малцовото питие и през студената запушалка напълни чашата си. Вирджиния даде бисквити на кучетата. Те ги ядяха възпитано, без да се хапят, да бързат или да си ги крадат едно от друго, като дъвчеха с благодарност.

— Красиви шпаньоли.

— Това са ловните кучета на Едмънд, много добре са обучени. С господар като Едмънд не може да са нещо друго. — Бисквитите свършиха. Тя каза: — Ако искаш да си вземеш питието с теб в стаята горе, ще те заведа да ти покажа къде ще спиш.

Конрад си взе чашата, а тя — палтото и шапката му и излязоха от кухнята, като тя изключваше и включваше лампи по пътя си. Надолу поеха по коридора, минаха през голямата стая и се заизкачваха по стълбите.

— Каква прекрасна къща.

— Голяма е, но все пак я харесвам.

Той вървеше след нея. Под тях старият часовник от прадедите отброяваше минутите, но техните крака не издаваха и шум по дебелия килим. Свободната стая гледаше към лицевата част на къщата. Тя отвори вратата, запали лампата и всичко се освети от студения блясък на полилея. Стаята беше голяма, обзаведена с високи месингови легла и махагонов комплект викторианска библиотека, която Вирджиния беше наследила от Вай. Без да бъде приготвена, представляваше безлична гледка, без цветя или книги, със застоял и тежък въздух.

— Боя се, че не изглежда много гостоприемно. — Тя остави шапката и палтото му на един стол и отиде да отвори високия прозорец. Нощният вятър нахлу вътре и развя пердетата. Конрад застана до нея и те се опряха на перваза, загледани в кадифената тъмнина. Светлината от прозореца се отразяваше върху чакъла пред входната врата, но всичко наоколо беше потънало в тъмнина.

Той пое дълбоко въздух и каза:

— Всичко мирише на толкова чисто и свежо. Като студена изворна вода.

— Трябва да вярваш на думите ми, но оттук има прекрасна гледка. Ще я видиш сутринта. Над градините, през полетата, та чак до хълмовете.

Откъм дърветата при църквата избуха бухал. Вирджиния потрепери и се отдръпна от прозореца.

— Студено е. Да затворя ли? — попита.

— Не, остави го. Твърде хубаво е, за да го затваряш.

Тя дръпна тежките завеси, като ги подреди така, че да няма пролуки между тях.

— Банята е тук, през тази врата.

Той отиде да разгледа.

— Трябва да има хавлии, а водата е винаги топла, ако решиш да се изкъпеш — продължи да обяснява тя, като междувременно запали малката лампа на тоалетката и на нощната масичка и отиде да изгаси студената светлина от полилея. Изведнъж стаята с високи тавани придоби уютна, даже интимна обстановка. — Боя се, че няма душ. Тук не е особено модерно.

Той излезе от банята, докато Вирджиния отмяташе тежката покривка на леглото, под която се показаха големи квадратни възглавници в бродирани ленени калъфки и юрган на цветя. — Има електрическо одеяло, ако решиш да си го включиш. — Тя сгъна покривката и я остави настрани. — Е, май това е всичко.

Вече нищо не запълваше ръцете и вниманието й. Тя погледна Конрад в лицето. За момент никой от двамата не проговори. Очите му зад тежките рогови рамки бяха мрачни. Тя се загледа в грубите му черти, дълбоките бръчки от двете страни на устата му. Той все още държеше питието си в ръка, но отиде да го остави на масичката до леглото. Тя го гледаше през цялото време и си спомни как тази ръка нежно погали главичката на едно от кучетата на Едмънд. Нежен мъж.

— Ще се чувстваш ли добре, Конрад?

Невинен въпрос, но в момента, в който думите бяха произнесени, на нея й се сториха преднамерени. Той отвърна:

— Не зная.

Беше му казала, че няма да има проблем, но проблемът се таеше между тях през цялата вечер и вече не можеше да бъде премълчаван. Не беше хубаво да се говори уклончиво. Те бяха двама възрастни, а животът беше ад.

Тя каза:

— Благодарна съм ти. Имах нужда от утеха.

— Аз имам нужда от теб…

— Липсва ми Лийспорт. Искаше ми се да се върна при баба и при дядо. Не ти разказах за това.

— Онова лято се влюбих в теб…

— Представях си как се появявам там. С лимузина от летище „Кенеди“. И всичко е все същото. Дърветата и моравите, и мирисът на Атлантика, който идва от залива.

— Ти се върна в Англия.

— Исках някой да ми каже, че съм страхотна. Така се чувствах добре. Не исках да съм сама.

— Чувствам се като неудачник…

— Сблъсък на два свята, нали, Конрад? И се отдалечават на светлинни години един от друг.

— … защото те желая.

— Защо всичко трябва да се случва, когато е твърде късно? Защо всичко трябва да бъде толкова невъзможно?

— Не е невъзможно.

— Невъзможно е, защото е свършило. Младостта е отминала. Когато имаш собствено дете, собствената ти младост вече е отминала.

— Желая те.

— Вече не съм млада. Друг човек съм.

— Не съм спал с жена…

— Не го казвай, Конрад.

— Това е самотата.

— Знам.

* * *

В градината не помръдваше нищо. Нищо не поклащаше капещите листа на рододендроните. Из тесните пътечки между храстите се плъзна една фигура, оставяйки следи от обувки на високи токове по подгизналата трева.

Двадесет и осма глава

Сряда, 14-и

Изабел седеше на кухненската си маса, пиеше кафе и правеше списъци. Тя беше заклета съставителка на списъци и непрекъснато записваше всичките дребни неща, които трябваше да се свършат — храна за купуване, гозби за готвене, телефонни разговори за провеждане, както и подсещания за това да раздели нарцисите или да окопае гладиолите, — на кухненската дъска заедно с картичките от приятели или от децата, както и адреса на човека, който трябваше да измие прозорците от външната страна. В момента тя работеше над три списъка: за днес, за утре и за петък. С това и с онова животът изведнъж беше станал много сложен.

Тя написа: „Вечеря днес“. Във фризера имаше малко пилешки бутчета. Можеше да ги изпече или да направи гювеч с тях.

Тя написа: „Да извадя пилешките бутчета. Да обеля картофи. Да изчистя фасул“.

За следващия ден бе по-сложно, защото ангажиментите за домашното парти бяха в три различни направления. Самата Изабел щеше да бъде в Корихил през по-голямата част от деня в помощ на Верена и на отряда й от дами, за да подрежда цветя и някак си да украси огромната палатка.

Тя написа: „Градински ножици. Канап. Тел. Ножица за тел. Клони от бук. Клони от офика. Да взема всички далии“.

Но също трябваше да мисли за пикника край езерото по случай рождения ден на Вай, както и за ловния ден на Арчи, защото тогава се провеждаше лов на патици с коли в областта на Кригън Дъб, което значеше, че и той щеше да се присъедини към другите ловци.

Тя написа: „Питки и шунка за сандвича на Арчи. Джинджифилов хляб. Ябълки. Топла супа?“.

Що се отнася до пикника на Вай, вероятно Люсила, Джеф, Пандора и Тъжният американец биха искали да отидат, което означаваше обилно количество храна от страна на Крой. И тя написа: „Наденици за барбекюто на Вай. Да направя няколко бургера с телешки пържоли. Да нарежа салата от домати. Френски франзели. Две бутилки вино. Шест бири“.

Изабел си сипа още кафе и премина към петъка. Написа „Единайсет души за вечеря“, подчерта думите и започна да се двоуми дали да е яребица, или фазан. „Фазан «Теодора»“ с целина и бекон, сервиран със сос от жълтък и сметана, бе великолепно ястие. Освен това можеше да се приготви предварително, с което си спестяваше допълнителната работа в последния момент, когато гостите вече пиеха коктейла си. И тя написа: „Фазан «Теодора»“.

Вратата се отвори и влезе Арчи. Изабел едва вдигна глава.

— Ти обичаш „Фазан «Теодора»“, нали?

— Не и за закуска.

— Не за закуска, а за официалната вечеря за партито.

— Защо не печена яребица?

— Защото е сръткаво за сервиране. Много дреболии, които трябва да се приготвят в последния момент, като парченца тост за аранжиране и сос за разбъркване.

— Тогава печен фазан?

— Същите възражения.

— „Фазан «Теодора»“ не беше ли онази рецепта, в която фазанът прилича на болен?

— Да, малко, но мога да го сготвя предварително.

— А какво има за закуска?

— В долната фурна е.

Арчи отиде до каменната печка и отвори вратата на фурната.

— Днес е специален ден. Бекон, наденички и домати. Какво стана с овесената каша и варените яйца?

— Имаме пребиваващи гости. Бекон, наденички и домати е закуската, която винаги приготвяме за гости.

Той занесе на масата чинията си и се настани, наля си кафе и се протегна за препечена филийка и масло.

— Мислех — каза той, — че Агнес Купър ще идва да помага в петък вечер.

— Точно така.

— Защо тогава тя не изпече фазана?

— Защото не е готвачка. Тя ще мие съдовете.

— Винаги може да я помолиш да сготви.

— Добре. Така да бъде. Но това значи кайма с картофи за вечеря — бедната жена е способна да сготви единствено това.

Тя написа: „Чисти сребърни свещници. Купи осем розови свещи“.

— Иска ми се „Фазан «Теодора»“ да не изглеждаше като болен.

— Само да кажеш пред гостите, че изглежда като болен, ще ти прережа гърлото пред всички, и то с нож за плодове.

— Какво ще предложим за предястие?

— Пушена пъстърва?

Арчи отхапа половин наденичка и я сдъвка замислен:

— Ами пудинг?

— Портокалов шербет.

— Бяло или червено вино?

— Мисля по две бутилки от двете. Или шампанско. Но шампанското ще е за част от вечерта. Може би е по-добре да се придържаме към това.

— Нямам никакво шампанско.

— Ще поръчам днес в Релкърк една каса.

— Ще ходиш до Релкърк ли?

— О, Арчи. — Изабел остави химикалката и се втренчи в съпруга си с раздразнение. — Изобщо ли не слушаш, когато ти казвам нещо? И как мислиш, защо съм се пременила в елегантните си дрехи? Да, ще ходя в Релкърк днес. С Пандора, Люсила и Джеф. Ще пазаруваме.

— Какво ще купувате?

— Много неща за петък вечерта. — Тя не спомена нова рокля, защото все още нямаше окончателно решение относно това разточителство. — Освен това ще ходим на обяд във Винения бар и после се прибираме вкъщи.

— Ще вземеш ли малко патрони?

— Каквото поискаш, стига да ми дадеш списък.

— Значи не се очаква от мен да дойда. — Той звучеше доволен. Мразеше да пазарува.

— Ти не може да дойдеш, защото трябва да си тук, когато пристигне Тъжният американец. Той ще кара кола под наем от Релкърк и се очаква да е тук по някое време предобед. Не трябва да се мотаеш никъде, защото иначе той ще се окаже пред празна къща. Може да помисли, че не го очакват, и да си тръгне.

— Може би. Какво да му предложа за обяд?

— Има супа и пастет в шкафа.

— В коя стая ще спи?

— В старата стая на Пандора.

— Как се казва?

— Не мога да си спомня.

— И как се очаква да го поздравя? Здравей, Тъжен американецо, ли? — Арчи се забавляваше от тази мисъл. Той каза с много дълбок и плътен глас: — Големият шеф Сополив нос говори с Разцепения език.

— Гледаш твърде много телевизия. — Но за щастие и на нея й се стори смешно. — Той ще помисли, че е дошъл в лудница.

— Е, няма да е толкова далеч от истината. Кога тръгвате за Релкърк?

— Към десет и половина.

— Люсила и Джеф сякаш вече се раздвижиха, но по-добре вдигни Пандора от леглото или ще я чакаш до четири следобед.

— Вече я събудих — каза Изабел. — Преди половин час.

— Вероятно пак си е легнала и отново спи.

Но Пандора не спеше. Думите едва бяха излезли от устата на Арчи, когато чуха потропването на високите й токчета по коридора откъм хола. Вратата се отвори и тя нахлу в кухнята, буйната й коса беше ярка като пламък, а на лицето й грееше усмивка.

— Добро утро, добро утро, ето ме. Обзалагам се, че мислехте, че съм си легнала пак. — Тя целуна Арчи и се настани до него. Носеше тъмносиви панталони от мека вълна и светлосив пуловер с избродирани розови овце. В ръце държеше списание, което, изглежда, беше основният източник на нейното удивление. — Бях забравила това страхотно списание — „Журнал на селските земевладелци“. Татко го получаваше всеки месец.

— Все още го получаваме. Така и не ми стигна времето да отменя абонамента.

— Намерих този брой в спалнята си. Много е увлекателно, пълно е със стряскащи ума статии за нещо, наречено нашествие на бълхи и бръмбари, или как трябва да сте изключително мили с язовците. — Тя започна да прехвърля страниците. Изабел й сипа кафе. — О, благодаря, скъпа. Но най-хубавото са рекламите на задната корица. Чуйте това: „Разпродажба. Титулувана дама желае да се отърве от своето бельо. Прасковенорозови кюлоти и копринени комбинезони. Почти не са носени. Чака предложения“.

Арчи сдъвка остатъка от препечената филийка.

— И на кого да пишем?

— Има номер на пощенска кутия. Дали защото вече е титулувана, или просто е престанала да носи бельо?

— Може би някой е починал — предположи Изабел. — Стара леля например. И тя обръща в пари плячката.

— Каква плячка! Мисля, че я е хванала кризата на средната възраст или например е отслабнала силно, станала е неуравновесена. Тя е в сатенен гащеризон с дантела около краката и нейният лорд не знае какво се случва. Ето и друго невероятно предложение. Слушай Арчи. „Търся работа. Представителен вид, син на фермер. На трийсет години. С опит в отводняване. Шофьор. Любител на стрелба и риболов.“ Само помислете! — Пандора се ококори. — Само на трийсет е и може да кара кола. Сигурна съм, че би ти бил ужасно полезен, Арчи. „Опит в отводняване.“ Би могъл да се погрижи за всички водопроводни тръби. Както и за всички механизми за пълнене на вода и какво ли не още. Защо не му пратиш едно кратко писмо и не му предложиш да го наемеш?

— Не, не мисля.

— Защо пък не?

Арчи си помисли:

— Твърде е квалифициран.

По едно и също време усещането им за абсурдност обзе и двамата и брат и сестра избухнаха в кикот. Наблюдавайки ги, Изабел поклати глава на глупавите изблици на клоунада, но все пак бе приятно изненадана. След пристигането на Пандора Арчи беше в много по-добро настроение и сега, докато седеше на масата за закуска, тя видя в него привлекателния и блажено забавен мъж, в когото се беше влюбила преди повече от двайсет години.

Пандора не беше идеалният гост. От гледна точка на домакинството тя беше пълен провал и Изабел прекарваше много време като чистеше след нея — оправяше й леглото, чистеше банята й, подреждаше дрехите й и се занимаваше с прането. Но Изабел беше готова да й прости всичко това, защото знаеше, че именно тя беше причината за тази учудващо добра промяна у Арчи, и можеше да й бъде само благодарна за това — някак си Пандора беше възвърнала отново пламъка и младостта на Арчи, беше върнала като порив свеж вятър смеха в Крой.

Групата за пазар един по един се събра. Джеф, който беше успял да изяде огромната закуска, приготвена от Изабел, отиде да вземе мерцедеса на Пандора от гаража и да го докара пред къщата. Изабел, въоръжена с пазарски кошници и неизбежните списъци, тръгна с него. След тях се появи ухаещата дори прекалено силно на парфюм Пандора, понесла палтото си от норка и тъмните си очила.

Беше поредният ветровит ден с проблясъци на слънце, а всички те стояха навън на бриза и чакаха Люсила. След като баща й първо я извика, а после — изгони от къщата, тя дойде тъкмо когато гонеха кучетата. Обърна се да му каже довиждане, прегърна го и го целуна така, сякаш нямаше да го види никога повече. После се затича, а тъмната й коса се развяваше след нея, докато слизаше по стълбите.

— Съжалявам, не знаех, че вече сте тук.

Беше облечена в стари и избелели дънки с цепки на коленете, които бяха несръчно закърпени с плат на червени точки. Носеше измачкана памучна риза с бродерия и падащи ръкави. Краищата й малко висяха под късо кожено яке, от което висяха пискюли. Изглеждаше така, сякаш току-що бе изнасилена от сиукс.

— Скъпа, няма ли да се преоблечеш? — попита майка й на един дъх.

— Мамо, аз съм се преоблякла. Това са най-хубавите ми дънки, купих си ги от Майорка, когато бях на гости на Пандора.

— О, да. Разбира се. — Всички влязоха в колата. — Съжалявам, Люсила, беше много глупаво от моя страна.

В Релкърк, след като намериха място за паркиране, те се разделиха, защото Люсила и Джеф искаха да разгледат антикварните магазини и да си потърсят нещо интересно на известен уличен пазар.

— Ще се срещнем за обяд във Винения бар — каза Изабел. — В един часа.

— Резервирала ли си маса?

— Не, но би трябвало да не е проблем.

— Точно така. Тогава ние тръгваме. — И те прекосиха калдъръмения площад.

Изабел ги гледаше, докато се отдалечаваха, и видя Джеф да обвива ръка около тесните рамене на Люсила. Това я изненада, защото той беше оставил у нея впечатлението, че е момче, което със сигурност не обича такива демонстрации.

— Вече се отървахме от тях — каза Пандора. Звучеше като пакостливо дете, което се беше отървало от възрастните и вече бе напълно готово да прави бели.

— Пандора, аз не съм решила напълно…

— Ще ти вземем рокля за танците — и точка по въпроса. И престани да изглеждаш така нещастна, защото това ще е моят подарък за теб. Дължа ти го. Плащам си един дълг.

— Но… не трябва ли първо да напазаруваме важните неща? Храната за петък и…

— Какво може да е по-важно от една нова рокля? Може да оставим всичките скучни неща за следобеда. Сега престани да трепериш или ще изгубим целия ден. Кажи накъде да вървим…

— Ами ето го „Макей“… — каза Изабел несигурно.

— Не, не и в универсален магазин. Няма ли нещо истинско и скъпо?

— Да, но никога не съм била там.

— Значи сега е моментът да започнеш. Хайде.

И Изабел, която изведнъж се почувства безгрижна и приятно грешна, изостави консервативните си притеснения и я последва.

Магазинът беше тесен и дълъг, с дебел килим и огледала от двете страни и миришеше хубаво. Те бяха единствените клиенти и когато влязоха през стъклената врата, една жена се изправи зад завидно красивото дървено инкрустирано бюро и дойде да ги посрещне. Беше облечена като за работа, но според Изабел с такъв тоалет тя с радост би отишла на вечеря.

— Добро утро.

Казаха й какво търсят.

— Какъв размер носите, мадам?

— О… — Изабел се притесни малко. — Мисля, че дванайсет. Или може би четиринайсет?

— О, не. — С професионално око жената я изгледа, преценявайки размера й. Изабел се надяваше, че чорапогащникът й няма бримки. — Сигурна съм, че е дванайсет. Балните рокли са натам. Заповядайте!

Те я последваха към задната част на магазина. Зад една завеса, която тя дръпна настрани, се показаха гардероби, натъпкани със закачалки с вечерни рокли. Някои бяха къси, други — дълги; коприна, кадифе, лъскав сатен, шифон, мек памук във всички красиви цветове, които можеше да се срещнат под слънцето. Служителката докосна закачалките и те изтракаха.

— Ето размер дванайсет. Но, разбира се, ако си харесате нещо в друг размер, винаги може да го поправим за вас.

— Нямаме време — каза Изабел.

Погледът й се спусна към по-тъмните рокли. Те никога не остаряваха, а и винаги можеше да се добави нещо дребно, за да станат различни. Имаше кафява сатенена рокля. Или тъмносиня, на райета. Или може би черна. Тя свали една черна рокля с черни бляскави копчета и се придвижи до огледалото, за да я сложи пред себе си и да се види… малко приличаше на гувернантка, но си представи как роклята би издържала без промени много години… Опита се да надникне и да види етикета с цената, но не носеше очилата си.

— Тази е хубава.

Пандора едва я погледна.

— Не, не черна, Изабел. Не и червена. — Тя изтикваше настрана все повече закачалки и после дръпна една. — Ето, това е роклята.

Изабел, все още с черната рокля в ръка, погледна равнодушно — най-хубавата рокля, която някога си беше представяла. Сапфиреносиня тайландска коприна, примесена с черно, така че, когато светлината се движеше по плата, той блещукаше като крилете на някое екзотично насекомо. Полата беше огромна и издута от фуста, а деколтето — дълбоко, с тесен набор от коприна, какъвто имаше и в края на подгъва.

Едва можеше да си представи да притежава такава дреха и погледна мъничката талия.

— Никога няма да вляза в това.

— Опитай.

Все едно беше загубила всичката си воля. Тя се пъхна в опасаната от завеси пробна и съблече дрехите си като обречена жертва. Ето — остана само по сутиен и чорапогащи, а пищната коприна шумолеше нежно в ръцете й. Приведена внимателно до главата й, продавачката й помагаше в обличането, ръкавите се опънаха около ръцете й, ципът…

Тя си глътна корема, но нямаше проблем. Линията на кръста я обгърна плътно, но можеше да диша. Продавачката нагласи раменете, изпъна полата и отстъпи назад, за да се възхити на гледката.

Изабел се огледа в цял ръст в огледалото и все едно видя друга жена. От друга епоха сякаш, в рамката на портрет от XVIII век. Роклята се плъзгаше по пода, а плътната коприна се подреждаше сама в блестящи извивки. Ръкавите се спускаха ефирно, а дълбокото деколте разкриваше най-хубавото от фигурата на Изабел — красивите й закръглени рамене и извивките на гърдите й.

Желанието да има тази рокля я обзе много силно, но тя се опита да остане практична.

— Твърде е дълга.

— Няма да бъде, когато обуеш обувки с високи токчета — изтъкна Пандора. — А с нея очите ти изглеждат като мастило.

Изабел се огледа и сама се убеди, че е истина. Тя докосна почернелите си и обветрени бузи.

— Лицето ми не е подходящо.

— Скъпа, ти си без грим.

— А косата ми?

— Ще се погрижа за нея. — Пандора присви очи. — Имаш нужда от бижута.

— Може да нося обиците от Балмерино. Диамантените капки с перли и сапфири.

— Естествено. Съвършенство. А перлената огърлица на мама? И нея ли имаш?

— В банката е.

— Ще я вземем следобед. Ти си красива с нея, Изабел. Всеки мъж, който те види, ще се влюби в теб. Нямаше как да попаднем на нещо по-подходящо. — Тя се обърна и се усмихна на тихата, но доволна продавачка. — Ще я вземем.

Роклята беше разкопчана, внимателно свалена и взета за опаковане.

— Пандора! — Прошепна Изабел настоятелно, посягайки към палтото на „Маркс & Спенсър“. — Ти дори не попита за цената.

— Ако трябва да питаш за цената, значи не можеш да си я позволиш — отвърна й Пандора шепнешком и изчезна, като остави Изабел, която се разкъсваше между вълнение и вина.

Изабел облече блузата и полата си, закопча якето си и завърза обувките си. През това време Пандора вече беше написала чека, етикетът с цената бе махнат и пленителната рокля беше опакована в много голяма кутия.

Продавачката отиде да им отвори вратата.

— Много ви благодаря! — каза Изабел.

— Радвам се, че намерихте нещо, което да ви хареса.

Цялата акция отне не повече от десет минути. Пандора и Изабел застанаха на тротоара под слънчевите лъчи.

— Не знам как да ти се отблагодаря…

— Не ми благодари…

— Никога през живота си не съм имала такава рокля…

— Значи беше крайно време да имаш. Заслужаваш я…

— Пандора…

Но Пандора не искаше да слуша повече. Тя погледна часовника си.

— Едва дванайсет без петнайсет е. Какво ще търсим сега?

— Но не похарчи ли достатъчно пари?

— За бога, не. Тепърва започвам. Какво ще облече Арчи на тържеството? Шотландската си поличка ли?

Те тръгнаха бавно надолу по тротоара.

— Не, той не е обличал шотландската си поличка, след като простреляха крака му. Казва, че е неприятно от коляното му да излиза ужасна тенекия вместо крака му. Ще бъде с вечерното си сако.

Пандора спря като ударена от гръм.

— Но лорд Балмерино не може да отиде на шотландски танци с вечерното си сако.

— Ами той прави това от години.

Дебела жена, подразнена от задръстването, което причиняваха, каза:

— Извинете.

И се промъкна грубо между тях. Пандора не й обърна внимание.

— Защо не носи карираните си панталонки тартан[1]?

— Защото няма.

— И защо?

Изабел се замисли защо това очевидно решение на проблема с крака му не беше намерено още преди години, и осъзна, че заедно с крака си Арчи беше загубил и своята гордост и наслада от външния си вид. Все едно вече нямаше значение. Освен това луксозните дрехи струваха пари, а винаги имаше нещо по-важно и неотложно, за което трябваха пари.

— Не зная.

— Но той винаги изглеждаше толкова привлекателен на танците. Още повече, знаеше, че е така. В скучно старо вечерно сако ще прилича на собственик на погребално бюро или на сервитьор на почасова работа. Или по-лошо — на англичанин. Хайде да отидем и да му купим нещо страхотно. Знаеш ли какъв размер носи?

— Не и така импровизирано, но шивачът му ще знае.

— Къде е шивачът му?

— На следващата улица.

— Дали ще има карирани панталони тартан? Със стандартни номера?

— Мисля, че да.

— Тогава какво чакаме? — И Пандора излетя отново с разкопчаното си палто от норка, като се отдалечаваше с големи крачки.

И Изабел, понесла своя пакет, трябваше да тича, за да я настигне.

— Но дори и да намерим карирани панталони, с какво ще ги носи? Не може с вечерното си сако.

— Татко имаше много хубаво кадифено сако. Светлозелено, като бутилка. Какво се случи с него?

— Горе на тавана е.

— Ами ще отидем и ще го намерим. О, колко вълнуващо! Само си представи колко внушително ще изглежда милият ти мъж.

Те откриха стария шивач, който работеше неуморно върху масичката си в задната част на магазина, където продаваше мъжки шотландски дрехи за всякакви случаи. Обезпокоен, вдигна глава от един развит топ с туид, видя Изабел, остави ножиците си и я поздрави с лъчезарна усмивка.

— Лейди Балмерино!

— Добро утро, господин Питендрич. Господин Питендрич, помните ли зълва ми — Пандора Блеър?

Старецът погледна Пандора над очилата си.

— Да, помня я. Но беше преди много време. Тогава беше мъничко момиче. — Той се здрависа с Пандора през масата. — Много се радвам да я видя отново. А как е лордът, лейди Балмерино?

— Много добре.

— Може ли да се изкачва нагоре по хълма?

— Не много далеч, но…

Пандора беше нетърпелива и ги прекъсна:

— Идваме да му купим подарък, господин Питендрич. Чифт карирани панталони от тартан. Вие знаете мерките му. Бихте ли дошли да ни помогнете да изберем нещо?

— Със сигурност. Би било удоволствие.

Той остави рязането, което беше започнал, и се надигна зад масата, за да ги заведе отново в основния магазин, където имаше изобилие от панталони от тартан, кожени шотландски кесии, малки остри ножове, типичните шотландски чорапи на шарени квадратчета, дантелени жаба̀, обувки със сребърна тока, брошки, които ги заслепяваха.

Господин Питендрич явно показваше, че всичко това е под достойнството му.

— Не би ли било по-добре, ако аз сам ушия карирани панталони за лорда? Като джентълмен той никога не си купува готови дрехи от рафтовете в магазина.

— Нямаме време — каза Изабел за втори път тази сутрин.

— В такъв случай какъв вид тартан да бъде?

— Ох, семеен — каза Пандора уверено. — Толкова е хубав.

Отне им малко време да намерят правилния тартан и после изгубиха още време, докато с една рулетка мереха вътрешната страна на крачолите, за да видят дали са с подходяща дължина. Най-накрая господин Питендрич взе решение.

— Този чифт би трябвало да е по мярка на лорда.

Изабел обмисли предложението.

— Няма да са твърде тесни, нали? Защото в противен случай той няма да може да ги обуе с изкуствения си крак.

— Не, мисля, че ще бъдат достатъчно удобни.

— Ами пояс, господин Питендрич? — Тя обърна ослепителната си усмивка към него. — И може би наистина хубава памучна бяла риза.

Още пакети, още чекове. И отново навън на тротоара.

— Време е за обяд — каза Пандора.

Двете се запътиха доволни от себе си към Винения бар. Влязоха в това популярно място за срещи през въртящата врата и се натъкнаха на първото за деня препятствие. Нямаше и следа от Джеф и Люсила, повечето маси бяха заети, а свободните бяха запазени.

— Искаме маса за четирима — каза Пандора на жената зад високото бюро, която я гледаше снизходително.

— Имате ли резервация?

— Не, но все пак искаме маса за четирима.

— Боя се, че щом не сте резервирали, ще трябва да си изчакате реда.

Пандора отвори уста да спори, но преди да успее да каже каквото и да било, телефонът на бюрото случайно започна да звъни и жената се обърна настрани, за да вдигне слушалката.

— Говорите с Винения бар.

Зад гърба й Пандора сръчка Изабел в ребрата и после спокойно се промъкна до една празна резервирана маса до прозореца. Там тя безпрепятствено и бързо махна табелката „Запазена“ и я напъха дълбоко в джоба на палтото си. Тя направи това с брилянтна и професионална ловкост на ръцете. После се настани грациозно, остави чантата си и пакетите, закачи палтото си от норка на облегалката на стола и посегна към менюто.

Изабел беше ужасена и се колебаеше.

— Пандора, ти не можеш…

— Вече го направих. Упорита жена. Сядай.

— Но някой я е резервирал.

— Но сега е наша. Притежанието е девет десети от закона.

Изабел, която се боеше от каквито и да е сцени, продължи да се колебае, но Пандора не обърна внимание на глупавите й притеснения, които изреждаше, и след известно време Изабел, без да има право на избор, седна срещу криминално проявилата се зълва.

— О, виж. Може да си поръчаме коктейл. Може да хапнем пай със сирене и салата или омлет с шест билки.

— Тази жена ще се вбеси.

— Мразя коктейли, а ти? Мислиш ли, че имат шампанско. Нека да я попитаме, когато дойде да ни отстреля.

Което тя направи почти незабавно.

— Извинете, мадам, но тази маса е резервирана.

— О, така ли? — Очите на Пандора гледаха иронично и невинно. — Няма табелка.

— Тази маса е резервирана и имаше табелка на нея.

— Къде ли може да е? — Пандора протегна врат, да погледне под масата. — Не е на пода.

— Съжалявам, но ще трябва да станете и да изчакате реда си.

— Съжалявам, но се боя, че няма да го направим. Ще вземете ли поръчката ни, или ще изпратите някоя от сервитьорките?

Вратът на жената ставаше все по-червен, като обичките на пуйките. Устата й се сви. Изабел я съжали.

— Знаете много добре, че имаше табелка за резервация на тази маса. Управителят я сложи там сутринта.

Пандора вдигна поглед:

— О, имате и управител, така ли? Тогава може би бихте искали да отидете да го намерите и да му кажете, че лейди Балмерино е тук и иска да си поръча обяд.

Засрамена, Изабел усещаше как бузите й горят. Противникът на Пандора вече всеки момент щеше да избухне в сълзи. Унижението се изписа върху лицето й.

— Управителя го няма днес следобед — призна тя.

— В такъв случай очевидно вие ръководите мястото в момента и направихте всичко, което можахте. Сега може би ще изпратите сервитьорка да ни приеме поръчката.

Горката жена, която стана по-ниска от тревата с такъв спокоен авторитет срещу себе си, потрепери за момент, но накрая се предаде и гневът й намаля като спукан балон. Тихо събра останките от разбитата си гордост и като се обърна със свити устни, понечи да си тръгне. Но Пандора каза без капка съжаление:

— Само още нещо. Бихте ли били толкова мила да кажете на бармана, че искаме една бутилка от най-хубавото шампанско. — Усмивката й блестеше. — С лед.

Нямаше повече възражения, повече спорове. Беше приключило. Изабел спря да се изчервява. Тя каза:

— Пандора, ти си безсрамна.

— Знам, скъпа.

— Горката жена. Така я унижи.

— Тъпа стара крава.

— А частта за лейди Балмерино…

— Това му беше цаката. Този тип хора са най-неприятните сноби.

Нямаше смисъл да се опитва да я смъмри. Тя беше Пандора, щедра, обичлива, усмихната… и безмилостна, ако нещата не се случваха, както тя искаше. Изабел поклати глава:

— Отчайваш ме.

— О, мила, не се ядосвай. Прекарахме такава прекрасна сутрин, ще бъде хубаво до края на деня и ще нося всичките кутии с хранителни продукти. О, виж, идват Джеф и Люсила. — Бяха натоварени с доста раздърпаните си раници. — Какво ли са купили? — Тя започна да им маха: — Ето ни! — Те я видяха и се приближиха. — Поръчахме шампанско, Джеф, така че не ти е позволено да ставаш скучен и да кажеш, че предпочиташ бира.

Докато пиеха шампанско, разказаха на Джеф и Люсила за резервацията на масата, но по-тихо и с известна доза скрито веселие.

Люсила беше изумена, но и същевременно почти толкова шокирана, колкото майка й, а Изабел се забавляваше.

— Пандора, това е ужасно. Какво ще се случи с милите хора, които наистина са резервирали масата?

— Това е проблем на онази стара чанта. О, не се притеснявайте, ще ги смести някъде.

— Но това е ужасно нечестно.

— Мисля, че сте много неблагодарни. Ако не бях проявила инициативност и съобразителност, след целия дълъг предобеден пазар всички щяхме сега да чакаме на опашка с изморените си крака. Освен това тя се държа грубо и безцеремонно с мен. А аз не обичам да ми казват, че не мога да имам нещо, което наистина искам да имам.

* * *

Останал сам, Арчи, след като жена му забрани да напуска пределите на къщата, реши да запълни времето преди пристигането на госта, като почисти първите паднали листа по моравата и чакълестия път. После вероятно щеше да намери време да окоси и тревата на моравата, за да можеше всичко да изглежда подредено за тържеството в петък вечер. Само кучетата му правеха компания, докато той внимателно изкара градинския трактор. Лабрадорите, които явно очакваха да ги изведе на кратка разходка, седнаха отегчени. Вниманието на Арчи много скоро беше отклонено — бе успял да направи само няколко реда с трактора, когато се появи един ленд роувър, завъртя се при входната врата, мина покрай оградата и спря на няколко метра от мястото, където той работеше.

Беше Гордън Гилък — пазачът на Крой, с двата си шпаньола в задната част на колата му. Веднага избухна какофония от кучешки лай както вътре в колата, така и извън нея, но и четирите кучета бързо млъкнаха, след като Гордън ги наруга както обикновено. Най-сетне настана тишина.

Арчи спря трактора си и изключи двигателя, но остана, където си беше, защото и оттам можеше да води разговор.

— Здравей, Гордън.

— Добро утро, милорд.

Гордън беше гъвкав и жилав планинец в началото на петдесетте, но заради тъмните си коси и очи изглеждаше доста по-млад. Беше дошъл да работи като младши пазач по времето на бащата на Арчи и беше служител на семейството оттогава. Днес бе облякъл избелелите си работни дрехи — риза без яка и шапка от туид, върху която имаше мухички за риболов. Но когато ходеше на лов, носеше яка, голф, вратовръзка и старомоден каскет от същия туид и беше доста по-добре облечен от повечето джентълмени в блатата.

— За какво си дошъл?

— Къркторнтън, сър. Занесох трийсет птици при търговеца на дивеч.

— Добра цена ли ти предложиха?

— Не толкова лоша.

— Какво ще се случва утре?

— Затова съм тук, сър. Исках да поговорим. Господин Еърд няма да е с нас. Той замина за Америка.

— Зная. Обади ми се, преди да замине. Ще стреляме в Кригън Дъб, нали?

— Точно така. В основната долчинка. Мислех първо да караме до Клаш и чак тогава да минем по другия път над Раби Ноп.

— Ами следобед? Да пробваме ли средния хълм?

— От вас зависи, сър. Но имайте предвид, че птиците са доста диви. Ще профучават бързо над приклада и ще трябва стрелците да проявят съобразителност.

— Те знаят, че трябва да проверят дали всички отстреляни птици са събрани и донесени от хълма долу? Няма да изоставяте ранени птици. Не искам да ги оставяте да умират по хълмовете.

— О, да. Те знаят това. А и тази година има някои много добри кучета.

— В понеделник си минал по този път. Как беше обстановката?

— Имаше силен вятър и доста вода наоколо. После един орел и един мишелов започнаха да кръжат и това изплаши яребиците. Те или не се вдигаха, или летяха във всички посоки. Но все пак имаше добър улов. Накрая приключихме с улов от двайсет и три птици.

— Някакви елени?

— О, да, голямо стадо. Видях ги на хоризонта, главите им стърчаха над селцето Балкухидър.

— Ами онзи повреден мост над ручея Тейтни?

— Погрижих се за това, сър. Той почти беше паднал от обилния дъжд и преливащата вода.

— Добре. Не искам някой от лондонските джентълмени да се нарани при птичия лов. А дървени чукчета за утре?

— Имам шестнайсет.

— А момчетата, които пазят по фланга. Миналия път много птици се измъкнаха, защото те не се справиха със задачата си.

— Ааа, бяха две безполезни лекета. Но утре съм уредил да са синът на директора на училището и Уили Сноди. — Двамата се погледнаха и се усмихнаха широко. — Той е ненадежден стар разбойник, но е изключителен по фланговете. — Гордън се понамести, свали си шапката, почеса се по врата и отново нахлупи шапката. — Вчера сутринта ходих до езерото. Хванах го там с неговата стара стръв да лови твоята пъстърва във водата. Той е там почти всяка вечер и се възползва, че рибата кълве късно.

— Виждаш ли го?

— Промъква се по пътеката зад селото, но да, издебвал съм го повече от веднъж.

— И аз, и местният полицай знаем, че той бракониерства, Гордън. Но той го е правил през целия си живот и няма да успеем да го спрем сега. Не казвам нищо. Освен това… — Арчи се усмихна, — ако го хвърлят в затвора, оставаме без човек по фланговете.

— Наистина е така, сър.

— А парите за биячите?

— Отидох до банката тази сутрин и изтеглих, сър.

— Изглежда, си организирал всичко много добре, Гордън. Много ти благодаря, че се отби. Ще се видим утре…

Гордън и кучетата му заминаха, а Арчи продължи да чисти листата. Тъкмо беше приключил с тази задача, когато чу да идва друга кола от задната страна на къщата, и реши, че този път най-вероятно е наетата кола на Тъжния американец. Прииска му се да знаеше как се казва мъжът. За да се приготви, пак спря трактора и изключи двигателя. Докато се спусне внимателно на двата си крака, колата се приближи и той разпозна субаруто на Едмънд. В края на краищата пак не беше Тъжният американец. На волана беше Вирджиния, но до нея седеше един мъж. Субаруто спря. Арчи неловко и сковано закуца напред, докато те излязоха от колата и се запътиха да го поздравят.

— Вирджиния!

— Здравей, Арчи. Доведох ти госта, който ще отседне при теб.

Доста объркан, Арчи се обърна към непознатия:

— Съжалявам… Мислех, че ще дойдете самостоятелно с наета кола…

— Имах такова намерение, но…

Вирджиния го прекъсна:

— Нека аз да обясня. Това е най-необичайното съвпадение, Арчи. Срещнах Конрад в хотел „Кинг“ в Релкърк снощи. Все едно падна от небето. А ние сме стари приятели. Познавахме се в Лонг Айланд, когато бяхме млади. Така че, вместо да прекара нощта в хотела, както беше планирал, дойде в Балнайд с мен и остана там.

Всичко беше ясно. Каква непредвидена среща и каква добра идея. А после Арчи добави:

— Абсурдното в цялата история е, че на жена ми не са й казали или пък е забравила вашето име, така че Вирджиния нямаше как да знае, че точно вие сте нашият гост. Боя се, че понякога сме ужасно неточни.

— Много мило от ваша страна да ме приемете в дома си.

— Както и да е… — Арчи се поколеба, искаше му се Изабел да беше там. — … всичко това е великолепно. Елате, нека влезем вътре. Няма никой, освен мен, защото другите заминаха на пазар. Имате ли пътна чанта, Конрад? Колко е часът? Дванайсет без петнайсет. Слънцето още не е стигнало зенита си, но мисля, че можем да изпием по един джин с тоник…

Вирджиния каза:

— Не, Арчи — тя прозвуча неспокойна и не на себе си.

Арчи я погледна внимателно и видя бледността под грима й и тъмните кръгове под очите. Тя изглеждаше разстроена и той се притесни за нея, но после се сети, че едва вчера заведе Хенри в Темпълхол и го остави там. Това обясняваше всичко. Той я съжали и й каза мило:

— Защо не? Мисля, че и на теб ще ти дойде добре.

— Не че не искам да остана, но трябва да занеса едни неща в Корихил за Верена. Вази за цветя и други неща. Ако нямате нищо против, мисля да се прибирам вкъщи.

— Както искаш.

— Ще се видим всички утре на пикника на Вай.

— Аз няма да дойда, ще ходя на лов. Но Люсила, Джеф и Пандора ще вземат Конрад със себе си.

Конрад си беше взел чантата от колата на Вирджиния и стоеше в очакване какво да предприеме след това. Вирджиния отиде при него и го целуна:

— Ще се видим утре, Конрад.

— Благодаря за всичко.

— Беше страхотно.

Тя влезе отново в субаруто и отпраши по пътя под дърветата надолу по хълма. Когато тя си тръгна, Арчи се обърна към своя гост:

— Колко хубаво, че вече познаваш Вирджиния. Сега ела да ти покажа къде ще спиш…

Той го поведе към външната врата и после — вътре в къщата, а Конрад го последва, забавяйки крачка, за да изравни темпото с домакина си.

* * *

Отново в Балнайд. В своето килерче за цветя и принадлежности за тях Вирджиния търсеше кани, урни, купи, стари супници и други неща. Беше благодарна, че имаше това домакинско занимание. В момента се нуждаеше от това ръцете й да са заети и да не мисли за абсолютно нищо. Тя подреди своите находки, после събра няколко игленика и навити парчета тел, които й бяха крайно необходими за поддържане на украсите от тежки цветя. Направи два-три курса до субаруто и обратно и изнесе всичко дотам, а после го подреди в багажника.

Междувременно правеше планове. На другия ден рано сутринта пристигаха Алекса, Ноел и кучето. Щяха да пътуват цяла нощ от Лондон и да пристигнат в Балнайд за закуска. Когато се върна от Корихил, ще приготвя спалните за Алекса и Ноел, си каза Вирджиния. Спални. Не една спалня. В Лондон те спяха в едно двойно легло, но тя знаеше, че ако ги сложеше в едно легло тук, в Балнайд, Алекса щеше да се засрами и да се притесни дори повече от баща си.

Утре. Тя щеше да мисли за утре. Нямаше да мисли за вчера, за миналия ден. Нито за миналата нощ. Те бяха минало. Край. Нищо не можеше да се промени, нищо…

Когато приключеше със спалните, щеше подобно на Изабел да направи списъци, да посети господин Исхак и да напазарува много неща. След това трябваше да разходи кучетата. После можеше да приготви нещо — торта или супа. Или какаови бисквитки за пикника утре. Дотогава вече щеше да е настъпила вечерта, а после и нощта и дългият самотен ден, прекаран в размисли и търсене на отговори, щеше да е приключил. Тя щеше да спи в празното си легло в призната къща. Без Едмънд, без Хенри. Но сутринта щеше да посрещне Алекса и Ноел и в тяхната компания нещата със сигурност щяха да станат по-добри, а животът — да изглежда по-малко невъзможен и по-лесен за понасяне.

Тя отиде с колата до Корихил, където царяха невъобразим шум и бъркотия. На чакъла извън къщата бяха паркирали непознати фургони и камиони, а вътре имаше армия от работници, сякаш семейството беше на път да се мести на ново място или пък тъкмо се нанасяше. В банкетната зала повечето мебели и килимите вече бяха преместени настрани, електрически кабели се виеха като змии във всички посоки, а отворените врати на трапезарията разкриваха, че с помощта на гирлянди от тъмен раиран плат тя се беше превърнала в мрачна пещера. Нощен клуб. Вирджиния се спря, за да се възхити, но почти веднага млад мъж с дълга коса, който се олюляваше с превити колене под тежестта на част от аудио оборудването, я помоли да се премести.

— Знаете ли къде мога да намеря госпожа Стейнтън?

— Вижте при шатрата.

Вирджиния беше объркана, но се опита да се ориентира и се запъти към библиотеката, откъдето за първи път видя огромната шатра, издигната предишния ден на моравата. Тя беше много висока и широка и засенчваше повечето стаи в къщата. Френските врати на библиотеката бяха свалени, а къщата и шатрата бяха съединени от един дълъг и широк коридор, който беше като продължение на шатрата. Тя мина по него и влезе във влажната вътрешност на шатрата, осветявана единствено от преминаващата през плата светлина и поради това леко мрачна. Видя издигащите се прътове, на които се крепеше — високи като мачти, с жълто-бели райета. На върха на високи стълби бяха накацали електротехници, които нагласяваха горните лампи, а в далечния край двама едри мъже изграждаха сцена от дървени подпори и дъски. Усещаше се миризма на стъпкана трева и на брезент, която напомняше по-скоро за земеделско шествие. По средата на всичко това тя откри Верена заедно с господин Абърли, който ръководеше цялата операция и който очевидно получаваше някакви инструкции или поучения от Верена.

— … Абсурдно е да казвате, че грешно сме взели мерките. Вие взехте мерките.

— Проблемът, госпожо Стейнтън, е, че подът идва в изработени стандартни части с размери сто и осемдесет на деветдесет сантиметра. Обясних ви го, когато ми поръчахме най-голямата шатра.

— Изобщо не съм си представяла, че ще има проблем.

— Има и още един проблем. Моравата ви не е равна.

— Естествено, че е равна. Нали има кортове за тенис на нея.

— Съжалявам, но не е. Потъва в онзи ъгъл с близо трийсет сантиметра, че дори и повече. Това означава, че ще трябва да закрепваме с клин.

— Ами използвайте няколко клина. Просто се уверете, че подът няма да пропадне.

Господин Абърли погледна обиден:

— Моите подове никога не пропадат — каза той и замина да обмисли ситуацията.

Вирджиния извика:

— Верена!

Верена се обърна.

— Май съм дошла в немного подходящ момент.

— О, Вирджиния! — Верена прокара пръсти през косата си по най-нетипичния за нея начин. — Ще се побъркам. Виждала ли си някога такава бъркотия?

— Мисля, че изглежда фантастично. Много впечатляващо.

— Но е толкова огромно.

— Ами нали организираш огромно тържество. Когато се напълни с цветя и хора, с трупата и с всичко останало, ще бъде много по-различно.

— Не мислиш ли, че ще бъде ужасен провал?

— Разбира се, че не. Ще бъде празненството на века. Виж, донесох вазите за цветята. Ако ми кажеш къде да ги сложа, ще ги внеса в къщата и после ще ти се махна от главата.

— Толкова си мила. В кухнята ще откриеш Кати и няколко нейни приятели. Те правят сребърни звезди или пък дълги ленти за украса, или нещо подобно, за да украсят нощния клуб. Тя ще ти покаже къде да ги сложиш.

— Ако има нещо друго, от което се нуждаеш…

Но вниманието на Верена вече се беше насочило другаде.

— Ако се сетя за нещо, ще ти се обадя… — Твърде много неща й бяха на главата. — Господин Абърли. Току-що се сетих. Има още нещо, което искам да ви питам…

Вирджиния кара спокойно до вкъщи. Когато стигна в Балнайд, вече беше почти два часа. Тя усети глад и реши, че преди да прави каквото и да било, ще трябва първо да хапне. Студен телешки сандвич може би, малко бисквити, сирене и чаша кафе. Паркира субаруто до задната врата, влезе вкъщи и се запъти към кухнята.

Всички мисли за храна изведнъж излетяха от главата й. Тя се закова намясто, празният й стомах се сви в спазъм на шок и гняв.

Защото там беше Лоти. Чакаше я. Седеше на кухненската маса. Не изглеждаше никак засрамена или притеснена, а, напротив — усмихна се на Вирджиния, все едно тя я бе поканила да се отбие и Лоти благосклонно беше приела поканата.

— Какво правиш тук? — Този път Вирджиния не положи никакви усилия да прикрие раздразнението в гласа си. Беше изненадана, но и много бясна. — Какво искаш?

— Просто те чакам. Исках да си поговорим.

— Нямаш право да влизаш в къщата ми!

— Трябва да се научиш да заключваш вратите.

Застанали от двете страни на кухненската маса, те срещнаха погледите си.

— Откога си тук?

— О, от около половин час.

Къде другаде беше ходила? Какво беше правила? Дали беше слухтяла из къщата на Вирджиния, дали беше ходила на горния етаж, отваряла шкафовете, чекмеджетата, дали беше пипала дрехите й?

— Мислех, че няма да се бавиш, след като си оставила вратите отключени. Естествено, кучетата лаеха, но скоро ги успокоих и спряха. Те могат да разпознаят приятел.

Приятел?

— Мисля, че трябва да си вървиш, Лоти. И, моля те, не се връщай никога повече, освен ако не си поканена специално.

— О, госпожа Префърцунена. Не съм ли достатъчно добра за места като това?

— Моля те, върви си.

— Ще си тръгна, когато аз реша, след като кажа каквото съм решила да казвам.

— Няма какво да ми кажеш.

— Точно тук грешиш, госпожо Едмънд Еърд. Имам повече от достатъчно за казване. Беше много тъжна и замислена, когато те видях на онази разходка по моста. И много ядосана. Не ти хареса това, което ти казах, нали? Видях. Не съм глупава.

— Ти говореше лъжи.

— И защо да лъжа? Няма причина да лъжа, защото истината е достатъчно ужасна. „Блудница“ — така нарекох Пандора Блеър, а ти присви устни, все едно казах мръсна дума, преструваш се на толкова чиста, неопетнена и висша.

— Какво искаш?

— Не искам да виждам зло и разврат — каза провлачено Лоти и прозвуча като свещеник, който обещава на паството си вечни мъки. — Злословенето на жените и мъжете. Похотливите им навици…

Вирджиния разгневено я прекъсна:

— Говориш глупости.

— Глупости, така ли? — Лоти отново започна да се държи като себе си. — А глупости ли са, че когато мъжът ти е далеч и си се отървала от малкото си момче, водиш лъскавите си мъже вкъщи и в леглото си? — Беше невъзможно. Тя си измисляше. Беше позволила на откаченото си и изкривено въображение да се наслаждава на собствените си похотливи фантазии. — Аха, знаех си, че ще замълчиш. Госпожа Едмънд Еърд наистина. Не си по-добра от някоя уличница.

Вирджиния се хвана за ръба на масата.

— Не знам за какво говориш.

— Може ли да попитам кой лъже тогава? — каза Лоти със скръстени в скута си ръце. Тя се наведе напред и странните й очи се втренчиха в лицето на Вирджиния. Кожата й беше восъчна, като свещ, а леката сянка от мустачките й потъмняваше горната й устна. — Бях там, госпожо Едмънд Еърд.

Гласът й се сниши и сега тя почна да говори с тих тон, какъвто човек използва, когато разказва история за духове, за да я направи колкото се може по-страшна.

— Бях пред къщата, когато се прибра снощи. Видях те как се върна. Видях как светна лампите, и се запъти нагоре по стълбите с красив мъж. Видях ви на прозореца на спалнята, как се навеждате един към друг като любовници, как си шепнете на ухо. Видях как издърпахте завесите и се скрихте, за да се отдадете на своята похот и прелюбодеяние.

— Нямала си никакво право да бъдеш в градината ми. Както нямаш никакво право да влизаш в къщата ми. Нарича се влизане с взлом и ако искам, мога да те предам на полицията.

— Полицията. — Лоти се изкикоти. — Май не са много полезни. Освен това не биха ли се заинтересували от това, какво прави госпожа Еърд, когато съпругът й е в Америка. Липсваше ти, нали? Мислеше за него и Пандора? Казах ти за тях, нали? Кара те да се замислиш, да се съмняваш? Да се замислиш на кого ли можеш да вярваш.

— Искам да си тръгнеш веднага, Лоти.

— И той няма да е доволен, когато разбере какво се случва в отсъствието му.

— Върви си. Веднага.

— Едно нещо е сигурно. Не си по-добра от всички останали и не се опитвай да ме убедиш, че не се чувстваш гузна, защото лицето ти те издава…

Вирджиния изгуби самообладание и през стиснати зъби извика:

— ВЪН! — Вдигна ръка и посочи към вратата. — Излизай и повече не се връщай, стара подла чанта.

Лоти замълча, но не помръдна. Тя се взираше във Вирджиния, която стоеше от другата страна на масата с очи, изпълнени с омраза. Вирджиния се опасяваше, че може да се случи най-лошото, и просто стоеше, напрегната като опъната струна. Ако Лоти направеше и едно движение, за да я удари, тя щеше да обърне тежката маса върху старата лунатичка и да я смачка като хлебарка. Но Лоти нямаше такива намерения. Физиономията й беше спокойна и самодоволна. Блясъкът изчезна от очите й. Беше казала това, което искаше, беше постигнала това, за което бе дошла. Без да бърза, със собствено темпо тя се изправи и спретнато закопча жилетката си.

— Ами — обяви тя. — Ще тръгвам тогава. Чао, чао, кученца, беше ми приятно да ви видя.

Вирджиния я наблюдаваше как си тръгва. Лоти, на високи токчета, потропваше самодоволно по пода на кухнята. Когато стигна до отворената врата, спря и се обърна.

— Беше ми много приятно. Не се съмнявам, че пак ще се виждаме.

И после замина, като затвори тихо вратата след себе си.

* * *

Препасана с престилка, Вайълет стоеше в собствената си кухня и слагаше глазурата на тортата за рождения си ден. Еди беше направила торта на три етажа, но беше оставила украсата на Вайълет. Вай бе направила глазура от шоколад и масло, с която съедини трите етажа. Сега се занимаваше с полагането на остатъка от лепкавата глазура върху и по ръбовете на тортата. Не беше много добра в украсяването и когато приключи, тортата изглеждаше доста груба. По-скоро приличаше на току-що изорано поле, отколкото на нещо друго. Но щеше да сложи няколко ярко оцветени бонбона „Смартис“ отгоре в глазурата и да добави една голяма свещ, защото не си позволяваше повече. Според нея с това тортата щеше да стане достатъчно празнична.

Тя се отдалечи, за да види завършеното си творение, и облиза няколко бучки глазура от пръстите си. В този момент чу кола нагоре по хълма, която зави към нейната алея. Погледна нагоре през прозореца и видя Вирджиния. Това я зарадва. Вирджиния беше сама, а Вайълет винаги беше благодарна, когато снаха й се отбиваше неочаквана и неканена, защото това означаваше, че иска да дойде. А днес беше особено важно, защото щяха да имат време да седнат, да говорят и Вайълет щеше да чуе всичко за Хенри.

Тя отиде да си измие ръцете. После чу как се отваря и се затваря входната врата.

— Вай!

— В кухнята съм. — Тя си изсуши ръцете и посегна към престилката, за да я развърже.

— Вай!

Вайълет захвърли престилката и отиде в коридора. Снаха й стоеше там, в началото на стълбите, и на Вайълет веднага й стана ясно, че нещо не е наред. Вирджиния беше бледа като платно, а брилянтно сините й очи бяха сурови и блестяха на светлината, като че ли бяха опарени от непролети сълзи.

Вайълет се притесни.

— Мила, какво има?

— Трябва да те видя, Вай. — Вирджиния контролираше гласа си, но все пак се усещаше някаква несигурност в него. Сякаш всеки момент щеше да заплаче. — Трябва да говоря.

— Разбира се. Ела. Ела и седни… — Тя сложи ръка върху раменете на Вирджиния и я поведе към хола. — Ето, седни. Успокой се за момент, няма кой да ни притеснява.

Вирджиния потъна в кушетката на Вай, облегна се на възглавницата и затвори прекрасните си очи. Почти веднага обаче ги отвори.

— Хенри беше прав — каза тя. — Лоти е зла. Не може да остане тук повече. Не може да остане с Еди. Трябва да си върви веднага.

Вай седна в собствения си широк стол до камината и попита:

— Какво е станало, Вирджиния?

— Изплашена съм — каза Вирджиния.

— Че ще навреди на Еди ли?

— Не на Еди, на мен.

— Разкажи ми.

— Аз… не знам откъде да започна.

— Започни от началото.

Нейният спокоен глас имаше ефект и Вирджиния се стегна, положи видими усилия, за да се контролира и да остане разумна и обективна. Седна, приглади косата си, а после притисна пръсти до бузите си, сякаш вече беше плакала и искаше да избърше сълзите си.

После каза:

— Никога не съм я харесвала. Както никой от нас не я е харесвал, нито е бил щастлив от факта, че живее с Еди. Но както всички останали си повтарях, че е безобидна.

Вайълет си спомни собствените си резерви спрямо Лоти. И пристъпа на паника, който беше изживяла, докато стоеше край реката в Релкърк с Лоти, когато ръката на Лоти се беше обвила плътно около китката й, а пръстите й я бяха стиснали като менгеме.

— Но сега смяташ, че всички сме грешали?

— Денят, преди да заведа Хенри в училището… понеделник… отидох да разходя кучетата. Отидох до магазина на Дермът, за да купя нещо за Кати, а после продължих и минах по западния мост. Лоти се появи от нищото. Беше ме проследила. Каза ми, че всички знаете — всички вие — ти, Арчи, Изабел и Еди. Каза, че всички знаете.

Вайълет си помисли: „О, мили боже!“.

— Знаели сме какво, Вирджиния?

— Знаели сте, че Едмънд и Пандора Блеър са били влюбени някога, били са любовници.

— А Лоти откъде знае това?

— Защото е работела в Крой по времето на сватбата на Арчи и Изабел. Имало е танци онази нощ, нали? Тя каза, че ги е проследила как се качват по стълбите по време на тържеството и е подслушвала пред спалнята на Пандора. Каза, че Едмънд е бил женен и вече е имал дете, но това нямало никакво значение, защото бил влюбен в Пандора. Каза, че всички знаели, защото било крещящо очевидно. Тя каза, че все още са влюбени и че Пандора се е върнала именно затова.

Беше дори по-лошо, отколкото Вайълет се боеше, и за първи път в живота си не можеше да намери подходящите думи. Какво можеше да каже? Какво можеше да каже, което да утеши и да успокои Вирджиния? Как можеше да измъкне и едно зрънце утеха от мътните дълбини на този скандал, който беше раздухан от една луда жена. Луда жена, която нямаше какво да прави с жалкия си живот, и затова постоянно предизвикваше проблеми и неприятности.

През малкото пространство, което ги разделяше, тя срещна погледа на Вирджиния. Той бе изпълнен с молба, защото единственото, което тя искаше, бе Вай да я увери, че цялата история е лъжа.

Вайълет въздъхна и каза абсолютно недостатъчното:

— О, миличка!

— Значи е истина. И си знаела.

— Не, Вирджиния, не знаехме. Всички предполагахме, но не знаехме. И никога не сме говорили за това един с друг, а вместо това продължихме да се държим, все едно нищо не се е случило.

— Но защо? — Това беше отчаян вик. — Защо всички ме изключихте мен? Аз съм женена за Едмънд. Аз съм неговата съпруга. Как си представяхте, че няма да разбера рано или късно? И то от тази ужасна жена! Вместо от всички хора наоколо трябваше да разбера именно от нея. Това е вид предателство, все едно не сте ми имали доверие. Все едно сте мислели, че съм някакво невинно дете, което не е достатъчно голямо или зряло, за да се справи с истината.

— Вирджиния, как да ти кажем? Дори не бяхме сигурни. Просто подозирахме, но тъй като сме такива, каквито сме, просто заметохме всичко под килима, надявайки се, че ще си остане там завинаги. Тя беше на осемнайсет, а Едмънд я познаваше от дете. Не беше виждал Пандора от години. Той живееше вече в Лондон, беше се оженил и тъкмо се беше родила Алекса. А после дойде за сватбата на Арчи и Изабел. Но тя вече не беше дете, а най-пленителното, порочно и възхитително същество, което си виждала през живота си. Освен това си мисля, че винаги е била влюбена в Едмънд. Когато се срещнаха отново, беше като експлозия на фойерверки. Всички видяхме фойерверките, но се обърнахме, за да не гледаме. Нямаше какво да направим, освен да се надяваме, че те ще изгорят сами и ще угаснат. А и не изглеждаше да има някаква вероятност това да продължи завинаги. Едмънд имаше своите задължения — жена, дете, работа. Когато сватбата приключи, той се върна към отговорностите си.

— Това ли бе желанието му?

Вайълет вдигна рамене:

— С Едмънд е невъзможно да знаеш. Но си спомням как го изпратих с колата от Балнайд и си взехме довиждане. Почти щях да му кажа още нещо, нещо глупаво като „Съжалявам“ или „Времето лекува“, или „Ще забравиш Пандора“, но в крайна сметка загубих кураж и не му казах нищо.

— А Пандора?

— Тя изпадна в нещо като тийнейджърска депресия. Сълзи, цупене, нещастие. Майка й ми се довери и беше ужасно притеснена за нея, но наистина, Вирджиния, какво можехме да кажем? Какво можехме да направим? Предложих й да прати Пандора някъде за малко… на някакъв курс или може би да отиде до Париж, до Швейцария. На осемнайсет все още беше млада в много отношения и някакъв смислен проект… като например да научи език или да работи с деца… може би щеше да я разсее от нещастието й. Щеше да й даде шанс да срещне други млади хора и да превъзмогне Едмънд. Но се боя, че тя винаги е била ужасно разглезена и по някакъв странен начин майка й се боеше от внезапните й избухвания. Не знам дали някога й е споделила някое от моите предложения. Единственото, което знам, е, че Пандора остана в Крой месец-два, превръщайки живота на всички в страдание, и следващото нещо, което направи, беше да избяга с отвратителния Хералд Хог, червив с пари и толкова стар, че можеше да й бъде баща. И това беше трагичният край на Пандора.

— Досега.

— Да, досега.

— Ти притесни ли се, когато разбра, че тя се връща?

— Да, малко.

— Мислиш ли, че все още са влюбени?

— Вирджиния, Едмънд обича теб. — Вирджиния не каза нищо. Вайълет се намръщи. — Нали си сигурна в това?

— Има толкова много различни видове любов. А понякога, когато наистина се нуждая от любов, Едмънд не ми я дава.

— Не разбирам.

— Той ми отне Хенри. Каза, че съм го задушавала. Че съм искала да го задържа само като някакъв вид притежание, собственост, играчка, с която искам да продължа да си играя. Молих го, умолявах го и накрая се скарахме ужасно, но нищо не промени нещата. Все едно се блъсках в тухлена стена. Тухлените стени не обичат, Вай. Това не е любов.

— Не би трябвало да казвам това, но съм на твоя страна, що се отнася до Хенри. Но той е дете на Едмънд и наистина вярвам, че Едмънд прави най-доброто за сина си.

— А този уикенд отпраши за Ню Йорк точно когато наистина имах нужда да е тук, до мен. Да заведа Хенри до Темпълхол и да оставя горкото малко човече там — това беше най-ужасното нещо, което ми се е налагало да правя през целия си живот.

— Да — каза Вай неадекватно. — Да, знам.

Те замълчаха. Вайълет обмисли злощастната ситуация и мислено се върна назад към всичко, което си бяха казали. И тогава осъзна, че има малко несъответствие. Каза на Вирджиния:

— Вирджиния, всичко това се случи в понеделник. Но ти дойде да ме видиш днес. Случило ли се е още нещо?

— О! — Вирджиния прехапа устни. — Да, да.

— Отново Лоти ли? — боеше се да попита Вайълет.

— Да — Лоти. Виждаш ли… Вай, помниш ли миналата неделя, когато обядвахме в Крой и всички дразнехме Изабел за госта в къщата й — Тъжния американец? Ами на връщане от Темпълхол спрях на хотел „Кинг“, за да отида до тоалетната. И така, срещнах го там. Оказа се, че го познавам, и то доста добре. Казва се Конрад Тъкър и едно време, преди около дванайсет години, играехме тенис в Лийспорт.

Това беше най-радостното нещо, което Вай чуваше, откакто бе дошла.

— Колко хубаво!

— Както и да е, вечеряхме заедно и после ми се стори глупаво той да остане в Релкърк, когато щеше да идва в Крой на следващия ден, така че се върна в Балнайд с мен и остана там. Закарах го в Крой днес сутринта и той остана при Арчи. А после ходих в Корихил, за да оставя едни вази за цветята на Верена. Когато се върнах вкъщи, Лоти беше в кухнята.

— В кухнята в Балнайд?

— Да, чакаше ме. Каза ми… че снощи е била в Балнайд, стояла е в градината в мрака и дъжда, когато сме се прибрали с Конрад. Гледала ни е през прозорците. Завесите не бяха спуснати. Гледала ни е как се качваме нагоре по стълбите към втория етаж… — Вирджиния срещна ужасения поглед на Вайълет, която отвори уста и после я затвори. Най-накрая каза: — Нарече ме уличница. Каза, че Конрад е похотлив. После почна да говори несвързано за похот и разврат…

— Тя е обсебена.

— Тя трябва да си тръгне или ще каже на Едмънд. — Пред очите на Вайълет Вирджиния се срути на парченца като стара сграда, лицето й се набръчка като на дете и сълзите почнаха да преливат от сините й очи, стичайки се като потоци по бузите й. — Не мога да понеса повече, Вай. Не мога да понеса, че всичко е толкова ужасно. Тя е като вещица и ме мрази толкова много… не знам защо ме мрази…

Тя опипа джобовете си за кърпичка, но не можа да намери, затова Вайълет й подаде собствената си, която беше от тънък ленен плат, украсена с дантела. Кърпичката не се оказа много полезна за удържане на този прилив на нещастие.

— Тя ти завижда. Завижда за нормалното щастие… А колкото до това, че ще каже на Едмънд, той ще знае, както и всички ние, че това са куп лъжи.

— Но именно в това е проблемът — простена Вирджиния. — Истина е. Именно това е толкова ужасно. Истина е.

— Истина?

— Наистина спах с Конрад. Легнах си с него, защото исках, исках да прави любов с мен.

— Но защо?

— О, Вай, предполагам, защото взаимно имахме нужда един от друг.

Това бе отчаяно признание и докато гледаше хлипащата си снаха, Вайълет осъзна, че й съчувства. Съчувствие за това, че точно Вирджиния измежду всички хора е била подтикната към такива крайности. Това бе показателно до какво състояние бяха допуснали да стигне бракът им. Това беше напълно разбираемо. Конрад Тъкър, или както там се казваше, току-що бе изгубил жена си. Вирджиния бе смутена и развълнувана от мотивите на Едмънд да замине, а и току-що бе загубила обичния си син. Те бяха стари приятели. За утеха хората често се обръщат към стари приятели. Тя бе желана жена, сексапилна и привлекателна, а непознатият американец вероятно бе доста хубав мъж. И все пак на Вайълет й се искаше нищо от това да не се бе случвало. Още повече й се искаше изобщо да не знаеше това.

Само едно съществено нещо изпъкна ясно като кристал:

— Никога не бива да казваш на Едмънд.

Вирджиния издуха носа си във вече мократа кърпичка.

— Само това ли ще кажеш?

— Само това е важно да кажа.

— Без укор? Без обвинения?

— Това, което се е случило, не е моя работа.

— Беше толкова грешно.

— Но предвид на обстоятелствата разбираемо.

— О, Вай. — Вирджиния се плъзна от стола и падна на колене, уви ръце около Вайълет и зарови лице в доста голямото й деколте. — Съжалявам.

Вайълет докосна ръцете й и каза тъжно:

— Всички сме хора.

За кратко останаха така, без да помръдват, утешени от взаимната близост. Хлипанията на Вирджиния постепенно утихнаха. След малко тя се изправи. После издуха носа си за последно и каза:

— Има само още едно нещо, Вай. Когато се върне Едмънд и свършат танците, мисля да замина за Лонг Айланд за малко. Да остана при баба и дядо. Имам нужда да избягам, да се махна. Искаше ми се да го направя от месеци, но все не успявах. Сега обаче, когато го няма Хенри, ми се струва, че моментът е подходящ.

— А Едмънд?

— Мислех си… че може да остане при теб.

— Кога смяташ да заминеш?

— Следващата седмица.

— Според теб разумно ли е?

— Ти ми кажи.

— Запомни само, че не можеш да избягаш от действителността, точно както не можеш да избягаш от вината.

— Под действителност имаш предвид Едмънд и Пандора ли?

— Не съм казала това.

— Но това си мислиш, нали? Току-що ми каза, че тя винаги е била влюбена в него. А съм сигурна, че сега е не по-малко красива, отколкото когато е била на осемнайсет. Те двамата споделят нещо, което аз не мога да споделя с Едмънд — хилядите спомени от младостта. А по някакъв забавен начин именно те се оказват най-мили и най-важни.

— Ти си важна и не мисля, че точно сега трябва да оставяш Едмънд.

— Преди никога не съм имала нещо против. Винаги когато е трябвало да замине и да ме остави. Не съм го ревнувала и не съм се тревожела какво ли е намислил. Казвах му, че не ме интересува какво прави, стига да не се налага да го гледам как го прави. Просто бе шега. Но сега не е шега. Ако нещо ще се случи, не желая да ставам свидетел.

— Подценяваш приятелите си, Вирджиния. Представяш ли си, че Арчи ще стои и ще гледа, без да направи нещо?

— Ако Едмънд е решил нещо, то Арчи не би могъл да го спре.

— Пандора няма да остане в Крой завинаги.

— Но тя е тук сега. И сега ще представлява моят проблем.

— Не я ли харесваш?

— Мисля, че е чаровна.

— Но й нямаш доверие?

— В момента нямам доверие на никого, най-малко на себе си. Имам нужда да се отдръпна, да направя преоценка, да видя нещата в перспектива. Затова се връщам в Щатите.

— Все още смятам, че не трябва да ходиш.

— А аз мисля, че трябва.

Сякаш нямаше какво повече да си кажат. Вайълет въздъхна.

— В такъв случай няма повече да говорим по този въпрос. Вместо това трябва да сме практични и да предприемем правилните стъпки. Първата и много ясна стъпка е, че Лоти не бива да остава тук. Трябва да се върне в болницата. Тя е ужасна беладжийка и се боя за Еди. Ще се погрижа за това незабавно. И докато говоря по телефона, предлагам да отидеш да си измиеш лицето и да пооправиш косата си. След това ще взема бутилката бренди, която е в бюфета в трапезарията, и две чаши. И двете ще пийнем ободряваща глътка и ще се почувстваме много по-силни и по-добре.

Вирджиния последва съвета й, а Вайълет стана от стола и отиде до бюрото си. Погледна за номера на болницата в Релкърк и го набра, после помоли да я свържат с доктор Мартин. Почака малко, докато се обади лекарят.

— Доктор Мартин?

Вайълет доста подробно обясни коя е и каква е връзката й с Лоти Карстеърс.

— Знаете за кого говоря, нали доктор Мартин?

— Да, разбира се.

— Боя се, че състоянието й не позволява да бъде извън болницата. Държи се много ирационално и разстройва и плаши много хора. Колкото до госпожица Файндхорн, при която живее, мисля, че наистина й идва в повече. Вече не е млада, а грижите за Лоти са твърде отговорно нещо.

— Да — докторът звучеше замислен. — Разбирам.

— Не изглеждате изненадан.

— Не, не съм изненадан. Аз я изписах, защото очаквах, че връщането в нормална среда и животът в нормално домакинство може би ще й помогнат да се възстанови до някакво нормално състояние. Но това винаги си е било риск.

— Изглежда, рискът не се оказа оправдан.

— Да, осъзнавам го.

— Ще поемете ли отново грижите по нея?

— Да, разбира се. Ще говоря със сестрата на отделението. Ще можете ли да докарате госпожица Карстеърс в болницата? Мисля, че би било по-добре, отколкото да пращаме линейка. Доведете и госпожица Файндхорн. Важно е да е там, тъй като е най-близката роднина на пациентката.

— Разбира се, ще дойдем при вас по някое време днес следобед.

— Ако има някакви проблеми, ме уведомете.

— Разбира се — обеща му Вайълет и затвори телефона.

Това, че дилемата с братовчедката на Еди беше решена и Лоти вероятно щеше да се върне в болницата в Релкърк още днес следобед, възстанови емоционалното равновесие на Вирджиния много повече, отколкото глътката бренди на Вай.

— Кога ще я заведеш?

— Сега.

Вайълет вече се бе преобула и тъкмо закопчаваше якето си.

— Ами ако Лоти откаже да дойде?

— Няма.

— Ами ако има някакво оръжие в колата и се опита да те удуши?

— Еди ще е с мен и ще я спрем. Знам, че това ще е голямо облекчение за милата Еди. Няма да има нищо против.

— Бих дошла с теб, но…

— Не. Мисля, че ти трябва да стоиш настрана от това.

— Ще ми се обадиш, ако всичко приключи успешно, нали?

— Разбира се.

— Само се пази. — Вирджиния прегърна Вайълет и я целуна. — Благодаря ти. Обичам те, а никога не ти го казвам.

Вайълет беше развълнувана, но сега трябваше да се погрижи за други неща.

— Мило момиче. — Тя разсеяно потупа Вирджиния по раменете, докато съставяше план в главата си, как да се справи с Еди и Лоти. — Ще се видим утре на пикника.

— Разбира се. Алекса и Ноел също ще дойдат.

Алекса и Ноел. Още роднини, още приятели, които щяха да пристигнат. Толкова много хора, толкова много изисквания, толкова много решения, толкова проблеми за разрешаване. Утре ще стана на седемдесет и осем, припомни си Вайълет, и се зачуди защо ли не седеше спокойно в количка с боне на главата. Тя посегна към чантичката си, намери ключовете и отвори входната врата. Алекса и Ноел.

— Знам. Не съм забравила.

Тя се опасяваше, че Лоти ще направи ужасна сцена, но в крайна сметка всичко мина безболезнено. Лоти седеше в креслото на Еди и гледаше телевизия с каменна физиономия. Вайълет спря, за да си размени любезности с нея, но Лоти я интересуваше много повече дебелата дама на екрана, която демонстрираше как се прави нагънат абажур от старо парче тапет. През кухненския прозорец Вайълет видя Еди, която простираше прането в градината. Отиде при нея, да й каже тихо, далеч от братовчедка й, че всичко вече е решено и организирано.

Еди, която напоследък изглеждаше все по-изморена с всеки изминал ден, сега се натъжи и щеше да се разплаче.

— Не искам да я изпращам там.

— Еди, вече става твърде много за всички ни. Винаги е било твърде много за теб, но сега е започнала да преследва Вирджиния и да разпространява най-ужасните слухове. Знаеш за какво говоря.

Естествено, че Еди знаеше — между тях двете нямаше нужда от думи.

— Страхувам се — призна си тя.

— Тя е болна, Еди.

— Каза ли й?

— Още не.

— Какво ще й кажеш?

— Че доктор Мартин иска да я види отново — да я задържи в болницата в Релкърк за ден-два.

— Ще се ядоса много.

— Не, не мисля.

Еди простря последните дрехи и се наведе да вдигне празния кош за пране. Това я затрудни толкова много, като че ли той тежеше цял тон, все едно носеше на гърба си целия свят.

— Трябваше да я наглеждам — укори се тя.

— Как би могла?

— Вината е моя.

— Никой не би могъл да направи повече. — Вайълет се усмихна — Ела да пийнем чаша чай. После ще й кажем, докато ти прибираш вещите й в чантата.

Двете минаха през дългата градина и се върнаха във вилата.

— Чувствам се — каза Еди — като убиец. Тя е моя братовчедка, а аз я разочаровах.

— Тя те разочарова, Еди, не ти — нея. Ти не си я разочаровала, както не си разочаровала никого от нас.

До шест часа вечерта целият неприятен епизод беше приключил и Лоти отново беше в болницата в Релкърк под грижите на милата сестра в отделението и на изключително младоликия доктор Мартин. За щастие тя не се бе възпротивила, когато Вайълет й съобщи за болницата. Просто каза, че се надява доктор Фокнър да й обръща малко повече внимание, и после повиши глас, за да напомни на Еди да не забрави зелената й жилетка.

Придружена от сестрата от отделението, тя тръгна дори сама към вратата на болницата. А после, когато Вайълет и Еди потеглиха с колата по пътя, виещ се между печалните градини, които Лоти смяташе за толкова красиви, жизнерадостно им махна за довиждане.

— Не бива да се притесняваш за нея, Еди.

— Как да спра да се притеснявам!

— Ти направи всичко, което бе по силите ти, беше неин ангел пазител. Освен това винаги може да я посетиш. Това не е краят.

— Тя е такава бедна душа.

— Но се нуждае от професионална грижа. А и ти си имаш повече от достатъчно грижи на главата. Сега трябва да оставиш всичко зад себе си и да започнеш да се радваш отново на живота. Утре е моят пикник. Не искам тъжни физиономии на рождения си ден.

Еди замълча за малко и после попита:

— Направи ли глазурата на тортата?

Двете започнаха да правят планове за пикника. Когато остави Еди вкъщи, Вайълет вече знаеше, че най-лошото е минало.

Тя се върна в Пенибърн, влезе през задната врата и въздъхна с облекчение, защото беше на сигурно място у дома. Тортата за рождения й ден си стоеше на масата, където я бе оставила. На седемдесет и осем години. Нищо чудно, че се чувстваше ужасно изтощена. Глазурата се беше втвърдила твърде много, за да слага бонбони „Смартис“, така че щеше да мине и без тях. Сложи я в тенекиена кутия и отиде в хола, където си сипа голямо силно уиски със сода. Седна на бюрото и проведе последния, но жизненоважен телефонен разговор за деня.

— Училището на Темпълхол? Добър вечер. Обажда се госпожа Джорди Еърд. Аз съм бабата на Хенри Еърд и бих искала да говоря с директора.

— Говорите със секретарката на директора. Мога ли да предам някакво съобщение?

— Боя се, че не.

— Директорът е зает в момента. Мога да му предам да ви се обади?

— Не. Трябва да говоря с него сега. Бихте ли отишли да го намерите и да му кажете, че чакам.

Секретарката се поколеба и после неохотно каза:

— Ох, добре. Но може да отнеме няколко минути.

— Ще почакам — каза Вайълет величествено.

След доста дълго време чу тропането от приближаващи се стъпки някъде в далечината по коридора, който нямаше килим.

— На телефона е директорът.

— Господин Хендерсън?

— Да.

— Обажда се госпожа Джорди Еърд, бабата на Хенри Еърд. Съжалявам, че ви притеснявам, но е важно да предадете едно съобщение на Хенри от мен. Ще бъдете ли така любезен?

— Какво е съобщението? — той звучеше доста нетърпелив или дори ядосан.

— Просто му кажете, че Лоти Карстеърс отново е в болница и вече не живее с Еди Файндхорн.

— Това ли е всичко? — каза той невярващо.

— Да. Това е всичко.

— И е толкова важно?

— Жизненоважно. Хенри беше притеснен за госпожица Файндхорн. Сега, като разбере, че Лоти Карстеърс вече не живее с нея, ще се успокои. Така няма да се притеснява повече за госпожица Файндхорн.

— В такъв случай по-добре да си го запиша.

— Да, мисля, че е добра идея. Ще повторя — и тя повиши глас и произнесе думите ясно, като че директорът беше глух: — ЛОТИ КАРСТЕЪРС Е ОТНОВО В БОЛНИЦА И ВЕЧЕ НЕ ЖИВЕЕ С ЕДИ ФАЙНДХОРН. Чухте ли ме?

— И още как! — каза директорът шеговито.

— И ще кажете на Хенри, нали?

— Ще отида веднага да го потърся.

— Много сте мил. Съжалявам, че ви притесних. — Хрумна й дали да не го попита за Хенри, да се поинтересува дали е добре, но после реши да не го прави. Не искаше да я заклеймят като стара квачка. — Довиждане, господин Хендерсън.

— Довиждане, госпожо Еърд.

* * *

В края на дългото изкачване, където грубо разчистеният с булдозер път преваляше билото на Кригън Дъб, Арчи спря ленд роувъра. Двамата мъже се спуснаха надолу и спряха, за да се полюбуват на чудната гледка.

Бяха дошли следобед от Крой по пътя, който минаваше покрай фермата и оградата за елени, после — по протежение на езерото и нагоре по дивите хълмове. Сега западната долина се намираше зад и под тях, а водата в езерото беше синя като топаз. Отпред долината на Кригън се гмуркаше надолу последователно ту в долини, ту в хребети към малко поточе, което тихо ромолеше, а водата му проблясваше като ярък трептящ лъч слънчева светлина. На север от вътрешността се диплеха хълмчета в безкрайността. Светлината беше неустойчива, на проблясъци, постоянно се менеше, така че далечните върхове бяха засенчени от син мрак, а над тях като одеяло от гъст дим се спускаха облаци.

В градините в Крой времето се усещаше приятно топло, а слънчевите лъчи пронизваха короните на позлатените дървета. Полъхваше лек хладен бриз. Но тук, толкова високо, въздухът беше чист и свеж като планинска вода, а пронизващият северозападен вятър бушуваше по откритите голи и напълно обезлесени хълмове безпрепятствено.

Арчи отвори задната врата на ленд роувъра и двете кучета, които от известно време чакаха точно този момент, изскочиха. Той се протегна и извади две опърпани палта. Бяха доста мръсни и окъсани, но пък имаха дебела вълнена подплата и пазеха от вятъра.

Той хвърли едно от тях на Конрад и после, като подпря тоягата си на багажника на ленд роувъра, облече другото. Джобовете му бяха разпрани и имаше петна от кръв по предницата му, която явно е била свидетел на улова на див или питомен заек.

— Ще седнем за малко. Има едно място след няколко метра… може да се скрием там от вятъра…

Той излезе от покрития с камъни път и се насочи към гората, използвайки тоягата като трети крак, за да мине през гъстите храсти. Конрад го последва, наблюдавайки бавния напредък и болезнените усилия на своя домакин, но не предложи да му помогне. След малко стигнаха до гола, явно милиони години изложена на атмосферните влияния гранитна скала, която беше покрита с лишеи. В дълбокото си ложе от храсталаци приличаше на древен монолит. С естествената си форма предлагаше място за сядане и немного удобна облегалка за гърба на завет от лошия вятър.

Кучетата бяха обучени да ги следват по петите, но по-младото не беше дисциплинирано като майка си. Арчи едва се бе настанил, колкото можеше по-удобно, и посегна към бинокъла си, когато младото куче надуши дивеч и се стрелна превъзбудено, като разгони ято яребици. От гъсталака само на няколко метра от тях излетяха осем птици. Връщайте се, връщайте се — зовяха те, носейки се надолу към долината; спускайки се под хоризонта, кацнаха далеч в растителността и изчезнаха.

Конрад наблюдаваше полета им изумен и възхитен. Арчи нахока кучето, а то наведе глава и засрамено се върна до него, потърка глава върху рамото му, сякаш се извиняваше. Той го придърпа към себе си, прощавайки му малката пакост, и попита:

— Маркира ли ги?

— Мисля, че да — отговори Конрад.

Арчи му подаде бинокъла.

— Виж дали можеш да ги намериш.

С бинокъла пред очите си Конрад ги потърси. Далечината изведнъж се разкри пред него в детайли. Той мъчително търсеше в дълбоките туфи в гората, в подножието на долината изчезналите птици, но не успя да намери и следа, не забеляза никакво движение. Бяха изчезнали. Той върна бинокъла на Арчи.

— Никога не съм си представял, че ще видя яребици от толкова близо.

— Те винаги могат да те изненадат. Толкова са хитри и смели. Могат да летят със сто и петдесет километра в час и знаят как да надхитрят човека с оръжие. Те са най-сериозните противници, затова ловуването им е такъв несравним спорт.

— Но ти стреляш по тях…

— Цял живот съм стрелял по яребици. А сега, когато остарявам, стрелям все по-рядко и, трябва да си призная, с известно нежелание. Синът ми Хамиш досега не е имал пристъпи на малодушие, но дъщеря ми Люсила мрази цялата тази работа и отказва да идва с мен.

Арчи седеше прегърбен в парцаливото старо палто, свил здравия си крак и подпрял лакът на него. Старата му шапка от туид покриваше част от челото му и засенчваше очите му от силната светлина.

— Тя усеща, че те са диви птици и Божии твари. Под „диви“ имам предвид, че се възпроизвеждат постоянно. Невъзможно е да намалиш броя им както при фазаните, защото, ако пуснеш пиленце от инкубатор тук, в дивото, ще означава незабавна и сигурна смърт.

— С какво се хранят?

— С пирен. И с боровинки, но основно с пирен. Затова добре поддържаните ловни участъци обикновено се горят на ивици. По закон горенето се контролира. Позволено е само за няколко седмици през април и ако не си ги изгорил в този срок, ще трябва да оставиш тази работа за следващата година.

— Защо ги горите?

— За да стимулираме растежа на нови растения. — Той посочи с тоягата си. — Можеш да видиш черните ивици на средния хълм — там горихме тази година. По-високите пирени се оставят, за да осигуряват на птиците по-добро скривалище.

Леко объркан, Конрад впери поглед в обширните земи пред него.

— Това е ужасно много земя за ужасно малко птици според мен.

Арчи се усмихна:

— Да, изглежда малко като анахронизъм в днешни дни и днешната епоха. Но ако не бяха големите имения за спортен лов, вероятно огромни площи шотландски земи щяха да бъдат занемарени и използвани или за фермерство, или за някакъв вид търговско лесовъдство.

— Толкова ли е лошо да се садят дървета?

— Това е много чувствителна тема. Нашето местно дърво е шотландският бор, а не норвежкият смърч или северноамериканският бор. А и зависи от това, колко добре се стопанисва земята. Но при много гъсто разсаждане на норвежкия смърч се разрушава районът за размножаване на планинските птици, защото те няма да гнездят на по-малко от осемстотин метра от дървото, тъй като то е убежище за твърде много хищници, като лисици и гарвани. И говоря не само за яребици, но и за златния дъждосвирец и големия свирец. Както и за други форми на див живот. Буболечки, насекоми, жаби, пепелянки. Както и за растенията. Звънчета, пушица, редки мъхове и гъби, блатен бърдун. Ако се грижиш правилно за ловната площ, тя става дом на разнообразие от животни и е пример за разумно екологично решение за земите ни.

— Но образът на богат мъж в ловното поле за яребици, който стреля по птици, не става ли обект на присмех при така описаната от теб картина?

— Естествено. Важният аристократ, който зарежда оръжието си с куршуми по пет килограма. Но мисля, че този имидж почна да избледнява, тъй като дори големите природозащитници сред политиците започнаха да осъзнават, че връзката между тези спортове и опазването на природата е от огромна важност за оцеляването на основната екосистема на Шотландия.

Те млъкнаха. Бавно тишината се изпълни със звуци. Вятърът свиреше със слаб барабанен ритъм. Чуваше се и ромонът на поточето, което течеше някъде там в пространството. Отвъд долчинката, разпръснати над склона на хълма, блееха овце. Всички тези звуци изпълваха тишината и Конрад, който вече се чувстваше близък със своя спътник, беше обзет от приятно спокойствие — спокойствието на ума, което беше забравил, че съществува.

Може би това беше грешно. Може би след това, което се беше случило предната вечер, трябваше да страда от пристъпи на угризения и вина. Но съвестта му беше заспала, дори беше доволна.

— Чувствам се ужасно — бе казал на Вирджиния, — защото те желая.

И наистина се беше чувствал виновен, изпитваше физическа болка от своето голямо желание да прави любов с жената на друг мъж, зад гърба на този друг мъж и в къщата на този друг мъж. Но не можеше да направи почти нищо, за да потисне това свое желание. А когато стана напълно ясно, че Вирджиния се нуждае от утеха и любов точно толкова, колкото и той, вече бе невъзможно да се спре. За него това беше нощ на радостно избавление след месеци наложено безбрачие. А за нея вероятно беше облекчаване на самотата и последно буйно напомняне за изгубената младост.

Вечерта, след като пристигнаха в Балнайд, тя стана срамежлива и държеше Конрад на разстояние, упорито занимавайки се с домакинска работа, защото като някое диво животно беше наясно за потенциалната опасност. Но сутринта беше сдържана. Той се събуди късно, тъй като бе спал много дълбоко, за разлика от последните няколко месеца. Вирджиния бе станала. След като се облече, той слезе по стълбите и я откри в кухнята — правеше закуска, разливаше кафе и говореше на двата шпаньола. Все още изглеждаше бледа, но много по-малко измъчена, когато го поздрави с усмивка. Докато хапваха яйца и бекон, си говориха общи приказки и той уважи сдържаността й. Може би наистина беше по-добре така — никой да не се отдава на някакви дълбокомислени анализи и на чувства или пък да се опитва да осмисли предишната вечер.

Секс за една вечер. За Вирджиния вероятно това беше всичко. Конрад не можеше да е сигурен. А самият той просто се чувстваше много благодарен на съдбата, която ги срещна в момент, в който и двамата бяха уязвими, отчаяни и нуждаещи се взаимно един от друг. Нещата бяха поели в своя собствена посока в естествено продължение, толкова естествено, колкото дишането.

Той не съжаляваше. А наистина и не се притесняваше за Вирджиния. А за себе си знаеше, че преди дванайсет години е бил влюбен в нея, а и сега не можеше да бъде сигурен дали нещо се бе променило.

Някакво движение привлече погледа му. Появи се мишелов, който планираше в небето и се спускаше плавно, като описваше спирала. Само след миг се стрелна още едно ято яребици и се пръсна из пирена в далечината на половината разстояние до подножието на хълма. Птиците летяха с удивителна скорост навярно защото имаше попътен вятър. Двамата мъже ги гледаха как изчезват.

Арчи каза:

— Надявах се да видим повече птици. Ще стреляме в тази долчинка утре. Ще караме дотук.

— Там ли ще бъдеш?

— Да. Това е горе-долу единственото, с което мога да се справя, ако успея да стигна до дъното на долината. Едно от нещата, за които наистина съжалявам, е, че не мога вече да се катеря по хълмовете. Най-хубавите ми дни минаха в катерене с приятели и с дузина кучета. Сега това е само част от миналото ми.

Конрад се поколеба. Двамата бяха прекарали по-голямата част от деня заедно, но Конрад не искаше да изглежда любопитен или нетърпелив и нарочно не повдигаше темата за недъга на Арчи. Сега обаче имаше такава възможност.

— Как изгуби крака си? — попита небрежно.

Арчи следеше мишелова.

— Простреляха ме.

— Инцидент?

— Не. Не беше инцидент. — Мишеловът се рееше, после се спусна рязко до земята за миг и заедно със своята плячка — малък заек, който висеше от човката му, пак се издигна в небето. — Инцидент в Северна Ирландия.

— Какво правеше там?

— Като редовен войник бях там с моя полк.

— Кога е било това?

— Преди седем-осем години. — Мишеловът беше изчезнал. Арчи обърна глава и погледна Конрад: — Армията е в Северна Ирландия от двайсет години вече. Понякога си мисля, че светът е забравил колко ужасно дълго продължава този кървав конфликт.

— Двайсет години е дълго време.

— Отидохме да спрем насилието, да пазим мира. Но не сме спрели насилието, а мирът все още изглежда далеч.

Той промени позицията си, остави бинокъла и се подпря на коляното си. После продължи:

— Лятно време имаме американски гости, които отсядат тук срещу заплащане. Осигуряваме им легла, организираме развлечения за тях, предлагаме им вино и вечеря и си говорим. На разговорите непременно се разисква въпросът за Северна Ирландия и винаги се намира някой псевдосмешник, който да каже, че Северна Ирландия за Великобритания е като Виетнам за Америка. Научих се бързо да сменям темата и да подхващам друга.

— Нямах намерение да бъркам в рана. За Виетнам имам предвид. Не бих си позволил да бъда така арогантен.

— А аз не исках да звуча агресивно. — Той погледна Конрад в очите. — Бил ли си във Виетнам?

— Не. Нося очила от осемгодишен и казаха, че съм физически негоден.

— Щеше ли да се биеш, ако нямаше тази основателна причина да не отидеш?

Конрад поклати глава.

— Не зная. Но брат ми отиде. Служеше в морския флот. На боен кораб… и го убиха.

— Каква жестока, кървава и безполезна война. Но пък всички войни са жестоки, кървави и безполезни. А тази със Северна Ирландия е най-безполезната от всички, защото проблемите, които стоят в основата й, се коренят в миналото, а никой не иска да отскубне тези корени, да ги изхвърли и вместо това да засади нещо добро и ново.

— Какво имаш предвид под миналото — Кромуел ли?

— Имам предвид Кромуел, Уилям д’Оранж, полувоенните, наети от ирландците, битката при Бойн, младите мъже, който започнаха гладна стачка и умряха от глад. Имам предвид дълги и горчиви спомени, безработица, разделение, забранени области и религиозна нетърпимост. А най-лошото от всичко е невъзможността да приложиш логика в тази ситуация.

— Колко дълго беше там?

— Три месеца. Трябваше да са четири, но бях в болница, когато батальонът се прибра вкъщи.

— Какво се случи?

— С мен или с батальона?

— С теб.

Отговорът на Арчи беше дълбока, изразителна и неохотна тишина. Като го гледаше, Конрад забеляза, че вниманието му отново е привлечено от някакво движение в далечината към отсрещния хълм. Профилът му беше измъчен, застинал, концентриран в движението. Конрад усети неохотата му да говори и бързо се отказа от въпроса си:

— Съжалявам.

— За какво съжаляваш?

— Не искам да бъда любопитен.

— Всичко е наред. Беше инцидент. Това е евфемизмът за бомбени взривове, убийства, засади и осакатявания. Почти всеки ден във вечерните новини има такива вести. Инцидент в Северна Ирландия. И аз бях там.

— Оперативен ли беше?

— Всички бяхме оперативни, но всъщност на практика бях командващ офицер на ротата в щаба.

— Всеки чете за такива инциденти, но все пак е трудно да си представя какво е било там. Чувал съм, че е много красива страна. — Конрад тъкмо щеше да добави „Нямах предвид това“, но се замисли и реши, че е по-добре да остави Арчи сам да продължи.

— Някои части на Северна Ирландия са много красиви. Понякога работата ми ме извеждаше извън щаба през по-голямата част от деня, посещавах поделения по постовете им в околността. Някои от граничните бяха като укрепени крепости и до тях можеше да се стигне само с хеликоптер, защото имаше голяма опасност от засади по пътищата. Беше страхотно да летиш над страната. Бях там през пролетта и в началото на лятото. Видях Фермана с всичките й езера и планините Мурн. — Той спря и се усмихна огорчен, като поклати глава. — Простираха се от морето до бойното поле, до границата.

— Ти там ли беше?

— Да. В най-активната част на бойното поле. А и страната отново беше различна. Много зелена, с малки полета, виещи се селски пътища, патици и реки. Рядко населена. Малки ферми, разпръснати в областта, мръсни чифлици, заобиколени от неизправни и развалени машини; стари и оставени да изгният коли и трактори. Но всичко беше пасторално. Спокойно. Понякога ми беше невъзможно да свържа тези толкова тихи и спокойни пейзажи с това, което се случваше на бойното поле.

— Сигурно е било трудно.

— Беше добре. Всички бяхме заедно там. Да бъдеш със собствения си полк, е като да си със собственото си семейство. Ако семейството ти е до теб, можеш да се справиш с повечето неща.

Арчи отново замълча. Гранитният скален блок не беше много удобно място за седене и явно вече му причиняваше неудобство. Той се измести малко, за да освободи напрежението от крака си. Младото куче беше нащрек и веднага се примъкна до него. Арчи нежно го погали по главата.

— Имахте ли си собствена казарма? — попита Конрад.

— Ако можеше да се нарече казарма една реквизирана фабрика за облекло. Всичко беше грубо и в безпорядък. Живеехме зад бодлива тел, ламарина и чували с пясък, рядко виждахме дневна светлина и почти нямахме възможност за упражнения. Работехме на един етаж, хранехме се етаж по-ниско, а спяхме на горния. Почти като в хотел „Риц“. Имах пазач, който приличаше на Батман и ме следваше навсякъде — дори когато бяхме с цивилни дрехи, никога не бях без оръжие.

Съществувахме в състояние под обсада. Изобщо не ни нападнаха реално, но винаги имаше заплаха от засада или от атака и трябваше да си подготвен за всякакви планове за взривяване и унищожаване на полицейски или военни учреждения. Един път бе отвлечен въоръжен ленд роувър — бяха го натоварили със силни експлозиви и след това някакъв жалък негодник зад волана го вкарал през отворените врати на казармата, паркирал го и го взриви от разстояние. Това наистина се случи един-два пъти. Веднага след това беше измислено средство, което да се справя с такива евентуални атаки. Здрава бетонна яма със стръмна рампа. Идеята беше да се вкара зареденото с експлозив превозно средство в ямата, изплашеният до смърт и крещящ като луд шофьор да се отдалечи и после да предизвикаме взрива. В резултат все пак имаше доста силни поражения, но бе спасен животът на много хора.

— Това ли се случи с теб?

— Не, не ми се случи това. Просто все още сънувам кошмари с тези кървави ями, но това е преживяване, от което нямам рани. Странно, нали? Но пък кой може да обясни как работи човешкото подсъзнание.

Конрад вече беше забравил за страховете си да не проявява твърде често любопитството си:

— Какво се случи тогава?

Арчи прегърна кучето и то се изтегна, като положи глава върху облеченото в панталони от туид коляно на господаря си.

— Беше началото на юни. Слънцето грееше и имаше цветя навсякъде. После имаше нещастен случай на границата, на кръстопътя близо до Кийди. Бомба, заровена под пътя, в канала. Две въоръжени коли — ние ги наричахме Прасетата — патрулираха по границата, имаше по четирима човека във всяко от тях. Бомбата беше детонирана с дистанционно от човек отвъд границата. Едната кола стана на парчета и четиримата мъже в нея загинаха. Другата беше силно повредена. Там двама мъже загинаха, а другите двама бяха ранени. Единият ранен беше сержантът, който командваше, и именно той се свърза по радиото с щаба, за да докладва. Когато това съобщение пристигна с детайлите за инцидента, аз бях в Оперативната стая. В такива случаи от съображения за сигурност не се споменават имена по радиото, но всеки мъж в батальона си има специален зап код, номер за идентификация. Така че сержантът ни даде номерата и аз разбрах кой е бил убит и кой е все още жив. Всички бяха от моите момчета.

— Твоите момчета?

— Казах ти, аз бях по-скоро офицер, командващ административна единица, отколкото командващ стрелкова част. Това означава, че отговарях за сигналите, за началника по снабдяването, за касата и за „Гайдите и Барабаните“.

— „Гайдите и Барабаните“? — Конрад едва успяваше да сдържи съмнението в гласа си. — Имаш предвид, че сте имали музикална група?

— Да, естествено. Гайдите и барабаните са важна част от всеки шотландски полк. Те свирят различни песни — „Заря“, „Последният пост“, когато има церемонии, дават сигнал за отстъпление, осигуряват музика за танци и концерти, както и за вечерите, когато има гости в офицерския и сержантския стол. Също така свирят и траурни песни на погребенията. „Цветята на гората“ — това е най-тъжният звук на света. Освен дето като група музикантите са важна част от батальона, но и всеки от тях е подготвен войник и трениран картечар. Точно такива мъже бяха хванати в тази засада. Познавах ги всичките. Един от тях се казваше Нийл Макдоналд, на двайсет и една години. Беше син на главния пазач в Арднамур, което е на горния край на нашата долина, отвъд Тулочард. За първи път го чух да свири на игрите в Страткрой, когато беше само на петнайсет. Същата година той спечели всички награди, а аз му предложих да се присъедини към полка като порасне. И когато онзи ужасен ден слушах тези зап кодове, разбрах, че и той е сред загиналите.

Конрад не можа да намери подходящ за случая коментар и тактично замълча. Настъпи пауза, която обаче не беше конфузна, и след малко Арчи импулсивно продължи:

— Има авиоотряд за реагиране и справяне при такива извънредни ситуации. Две бригади от специалисти.

— Бригади?

— Вие бихте ги нарекли взводове. Има и хеликоптер „Линкс“, който е в постоянна готовност и само чака разпореждане, за да излети. В онзи ден наредих на сержанта да остане в казармата и заех мястото му в екипа. В хеликоптера бяхме осем души — пилот и един човек екипаж, петима войници и аз. Отне ни по-малко от десет минути, за да отидем до мястото на засадата. Когато стигнахме, направихме кръг над мястото, за да преценим какво се е случило. Експлозивът беше разрушил напълно първото Прасе и беше оставил в пътя дупка с размерите на кратер, а второто Прасе беше обърнато по таван. Всичко наоколо беше засипано с късчета метал, войнишки канчета, парчета камуфлажен плат, тела, дрехи, горящи гуми. Имаше много дим и пламъци, воня от горящи гуми, гориво и боя. Но нямаше и намек за движение. Нищо и никой.

Конрад отново беше учуден, защото според него имаше очевидно противоречие.

— Имаш предвид, че никой местен — фермер или орач, не е дотичал да види какво се случва, след като е чул експлозията?

— Не. Нищо. В тази част на света всеки стои на порядъчно разстояние при такъв тип беди. Освен, естествено, ако не иска да рискува още същата седмица да умре или най-малкото — да му бъдат простреляни капачките на коленете. Та нямаше никой, само дим и като в кланица. Имаше ивица затревена площ — приличаше на отбивка по дължината на пътя. Хеликоптерът кацна там и ние всички скочихме от него. Първата ни задача беше да отцепим района и да изведем ранените извън него, докато хеликоптерът се върне до базата, за да докара медици. Едва беше отлетял хеликоптерът и дори още не се бяхме разпръснали, когато от другата страна на границата ни засипаха с картечен огън. Разбираш ли, бяха ни чакали. Наблюдавали са и са ни чакали. Трима от моите момчета бяха убити на мига, едно момче бе ранено в гърдите, а мен ме уцелиха в крака. Куршумите го натрошиха на парчета. Когато хеликоптерът с медиците се върна, най-лошо ранените и мен ни евакуираха в болницата в Белфаст. Вторият сержант не издържа и почина по време на полета. В болницата ампутираха крака ми над коляното. Останах там седмици наред, а после ме изпратиха със самолет в Англия, за да започна дълга рехабилитация. Най-накрая се прибрах в Крой — пенсиониран подполковник.

Конрад направи усилие да пресметне всички случайности, които се бяха оплели в едно, но силно се затрудни и се отказа.

— И какво постигнаха с този инцидент? — попита той.

— Нищо. Една дупка на шосето и още няколко убити британски войници. На следващата сутрин ИРА официално пое отговорност за нападението.

— Огорчен ли си? Или ядосан?

— Защо? Защото загубих крака си ли? Защото трябва да потропвам наоколо с този алуминиев придатък? Не, аз бях войник, Конрад. Да бъдеш надупчен като сирене от куршумите на своя жесток враг, е професионален риск, който приемаш, когато станеш войник. Със същата доза вероятност можеше да съм просто цивилен, който има мелница и се грижи за нея, и желае да води мирен и спокоен живот. Стар баща например, който е тръгнал за Енискилън, за да оплаче мъртвия си син в деня от годишнината от края на Първата световна война, и който намира края си под купчина отломки. Или пък младо момче, което отива с приятелката си в клуб в Белфаст за по питие и в крайна сметка го взривяват на парчета от заровена край шосето бомба. Можеше да съм военнослужещ, който в този момент не е бил на служба, но се е озовал в грешната кола на грешното място в грешното време и е бил завлечен в пустошта от банда разбойници, които са го съблекли, пребили и най-накрая застреляли.

Конрад сви рамене. Той прехапа устни и изпита срам от усещането, че му се гади дори от представата за случилото се.

— Чел съм за това. Беше ми гадно даже от четенето — каза.

— Безумно, безсмислено, кърваво насилие. Има и други безчинства, за които обществото и не подозира. Знаеш ли, един път някакъв мъж отишъл да изпие в кръчмата няколко бири. Обикновен млад мъж, с изключение на това, че бил член на ИРА. Единият от приятелите, с които пиел, предположил, че ще бъде весело, ако простреля някого в капачките на коленете. Това било нещо, което той всъщност никога не бил правил, но след три бири вече бил готов да опита. Дали му пистолет, излязъл от пъба и отишъл в местен жилищен квартал. Видял момиче, което се прибирало вкъщи. Скрил се и когато момичето минало покрай него, го сграбчил и го съборил на земята. После прострелял и двете му колене. Това момиче повече никога няма да може да ходи. Просто поредният инцидент. Но ме преследва, защото това би могло да е дъщерята на всеки от нас и по-точно — моята Люсила. Така че не се чувствам огорчен или ядосан. Само безкрайно тъжен за хората, които се опитват да градят живота си и да отглеждат децата си в ужасната и вечна сянка на пролятата кръв, отмъщението и страха. И съжалявам цялото човечество, защото, ако такава безсмислена жестокост се смята за нещо нормално, тогава не виждам бъдеще за нас. Плашещо е. Страхувам се за себе си и все още сънувам кошмари като малко дете, те ме вледеняват и аз крещя от ужас. А има и по-лошо. Вина и угризения за младия мъж, за когото ти разказах. Нийл Макдоналд. Двайсет и две годишен, студен и мъртъв. Не беше останало нищо от тялото му, нищо, което да погребем. Родителите му бяха безутешни — беше погребение без гроб, който да посещават. Познавах Нийл като войник, и то добър войник, но го помнех и като младеж на платформата на игрите в Страткрой, изпълнявайки своята част от музикалната симфония за гайди. Просто едно момче. Целият му живот беше пред него, той стоеше и свиреше там удивителна музика.

— Не можеш да се виниш за смъртта му.

— Той стана войник заради мен. Ако не се бях намесил, щеше все още да е жив.

— Няма начин, Арчи. Ако му е било писано да дойде в твоя полк, е щял да го направи и без твоята намеса.

— Наистина ли мислиш така? Трудно ми е да бъда фаталист. Иска ми се да можех да бъда, защото тогава може би щях да успея да загърбя призрака му и да го оставя да почива в мир. Може би щях да успея да спра да се питам ЗАЩО? Защо трябва аз да съм тук, на върха на Кригън Дъб, да виждам, да дишам, да докосвам, да чувствам, когато Нийл Макдоналд е мъртъв?

— Винаги най-лошото е за този, който остава и продължава живота си.

Арчи обърна глава и погледна Конрад. Очите им се срещнаха през малкото пространство, което ги разделяше. Тогава Арчи отрони:

— Жена ти е починала.

— Да. Левкемия. Гледах я как умира бавно и продължително. През цялото време бях ядосан и огорчен, защото не аз умирах. А после, когато тя си отиде, намразих себе си, защото съм жив.

— И ти ли?

— Мисля си, че вероятно това е неизбежна реакция. Но човек трябва просто да се примири с това. Отнема време. Но в края на деня всички тези самообвиняващи въпроси в търсене на душата остават без отговор. Така че, както вие британците бихте казали, е ужасно глупаво да си ги задаваш.

Последва дълга пауза. После Арчи се усмихна широко:

— Да. Прав си. Ужасно глупаво е. — Той вдигна глава и огледа небето. — Прав си, Конрад. — Небето потъмняваше. Бяха стояли твърде дълго и вече ставаше студено. — Може би трябва да тръгваме към къщи. И трябва да се извиня. Признавам си, че за момент забравих, че ти имаш собствена трагедия, с която да се справяш. Надявам се да ми повярваш — не те доведох тук, горе, за да разтоваря себе си и да те натоваря теб.

Конрад се усмихна:

— Аз те попитах — припомни той на Арчи. Тогава осъзна, че му е студено и се е вкочанил от стоенето, натъпкан в тази твърда и неприветлива скала. Той с мъка се надигна, стъпи на крака и се протегна, тъй като краката му се бяха схванали. Извън прикритието на скалата вятърът го връхлетя, брулейки бузите му и спускайки се надолу под яката му. Той леко потрепери. Кучетата се размърдаха, тъй като усетиха най-сетне, че предстои раздвижване, а и вече бе време за вечеря. Те приклекнаха и впериха пълни с надежда очи в лицето на Арчи.

— Да, наистина, ти попита. Но да забравим всичко и никога повече да не говорим за това. Добре, лакоми кучета такива. Ще се прибираме вкъщи и ще ви нахраня. — Той извади едната си ръка. — Подай ми ръка, моля те, Конрад, приятелю, и ме изправи на крака.

Най-сетне си тръгнаха от хълмовете и бавно поеха към къщи, спускайки се по главната долина към Крой. Когато влизаха през вратата, старият дядов часовник до стълбището отмери половин час. Шест и половина. Кучетата бяха изгладнели. Отдавна беше минало времето им за вечеря и те веднага се втурнаха към кухнята. Арчи хвърли поглед натам, но не личеше там да има някой.

— Какво би искал да правиш? — попита той госта си. — Обикновено вечеряме към осем и половина.

— Ако нямаш нищо против, бих искал да се кача горе и да разопаковам багажа си. Може би и да взема душ.

— Добре. Използвай която и да е баня, стига да е свободна. А после, когато си готов, ела долу. Ако все още тук няма никой, може да отидеш в библиотеката — там има поднос с питиета. Сипи си каквото искаш. Чувствай се като у дома.

— Това е много мило. — Конрад тръгна да се качва по стълбите, но спря и се обърна. — И благодаря за днес. Беше необикновен ден.

— Може би аз трябва да благодаря.

Конрад се качи горе, а Арчи последва кучетата в кухнята, където откри Люсила и Джеф — и двамата с престилки, край мивката и печката. Те изглеждаха унесени в работа и разговори. Люсила бъркаше нещо в някакъв съд, когато се обърна.

— Татко. Ти се върна. Къде беше?

— Из ловните територии. Какво сте намислили вие, двамата?

— Готвим вечеря.

— Къде е майка ви?

— Отиде да се изкъпе.

— Ще нахраните ли кучетата вместо мен?

— Естествено, няма проблем… — Тя продължи с разбъркването. — Но ще трябва да почакат малко, иначе този сос ще стане на бучки.

Той затвори вратата, отиде в библиотеката, сипа си уиски и сода и с чашата в ръка се качи горе да потърси жена си.

Откри я в банята, пропита с ароматна пара и изглеждаща комично. Винаги изглеждаше комично в шапката си за баня на сини и бели точки. Той се настани удобно върху тоалетната чиния.

— Арчи. Къде беше?

— На върха на Кригън Дъб.

— Сигурно е било божествено. Тъжният американец симпатичен ли се оказа?

— Да, и не е тъжен. Много добра компания е. И се казва Конрад Тъкър. Оказа се, че е стар приятел на Вирджиния.

— Не мога да повярвам. Имаш предвид, че се познават? Какво необичайно съвпадение. Какъв късмет. Така той няма да се чувства чужд в тази чужда къща. — Тя стана и посегна към сапуна. — Очевидно си го харесал?

— Възхитителен човек. Изключително добър.

— Какво облекчение. Какво прави в момента?

— Вероятно същото като теб.

— Бил ли е преди в Шотландия?

— Мисля, че не.

— Защото си мислех, че нито той, нито Джеф ще могат да участват в танците петък вечер. Мислиш ли, че би било добра идея да ги понаучим на нещо днес след вечеря? Ако успеят да се научат на танца с осем двойки и на още един-два други, биха могли да се включат поне в част от забавата.

— Защо не? Добра идея. Ще потърся някакви магнетофонни записи. Къде е Пандора?

— Мисля, че си легна. Прибрахме се чак в пет. Арчи, имаш ли нещо против да дойде по хълмовете с теб утре? Казах й за пикника на Вай, но тя предпочита да прекара деня с теб. Иска да отиде на вашето стрелбище и да си правите компания.

— Нямам нищо против, звучи добре, стига да не вдига твърде много шум. Най-добре е да се погрижиш да си вземе топли дрехи.

— Ще й дам моите зелени панталони и палтото от „Барбър“.

Той отпи уиски. Прозя се. Беше изморен.

— Как мина пазаруването? Купи ли ми патрони?

— Да. Взех и шампанско, свещи, както и достатъчно храна, за да нахраня цяла армия. И имам нова рокля за танците.

— Купила си си нова рокля?

— Всъщност не, не я купих аз. Пандора ми я купи. Много е красива, но тя не ми позволи да видя колко струва, така че вероятно е страшно скъпа. Изглежда, е ужасно богата. Смяташ ли, че трябваше да й позволя да е толкова екстравагантна и щедра?

— Ако тя иска да ти купи рокля, няма начин да я спреш. Тя винаги е обичала да прави подаръци. Но е била много мила. Ще ми разрешиш ли да видя роклята?

— Не, не и до петък, когато ще те удивя с ослепителната си красота.

— Какво друго правихте?

— Обядвахме във Винения бар… — Изстисквайки вода от гъбата, Изабел обмисляше дали да каже на Арчи за Пандора и за резервираната маса, но се отказа, защото знаеше, че той няма да одобри постъпката й. — А Люсила си купи рокля от една сергия на пазара.

— О, Господи. Сигурно е пълна с бълхи.

— Накарах я да я остави на химическо чистене. Някой ще трябва да отиде до Релкърк в петък сутринта, за да я вземе. Но запазих за накрая най-вълнуващите новини — защото Пандора купи подарък и на теб. И ако ми подадеш хавлията, ще изляза от банята и ще ти го покажа.

Арчи й подаде хавлията.

— Подарък за мен ли? — Опита се да си представи какво, за бога, би могла да купи сестра му за него. Надяваше се да не е златен часовник, ножичка за пури или игла за вратовръзка, тъй като нито едно от тези неща не би му било полезно. Това, от което наистина се нуждаеше, беше нов колан за патрони.

Изабел свърши с подсушаването, свали си шапката за баня, тръсна глава, протегна се, за да вземе копринения си халат, и върза широкия колан.

— Ела да видиш.

Той се изправи от тоалетната чиния и я последва в спалнята.

— Ето.

Всичко беше сложено на леглото. Карирани панталони от тартан, нова бяла риза, която все още беше в целофановата си опаковка, черен сатенен пояс и старото зелено кадифено сако от баща му, което Арчи не беше виждал, откакто старецът почина.

— Откъде се взе това?

— Беше на тавана, прибрано в нафталин. Окачих го в банята, за да се поотпусне малко. А панталоните и ризата са от Пандора. А пък аз ти излъсках вечерните обувки.

Той зяпна.

— Но за какво е всичко това?

— За петък вечер, глупчо. Когато казах на Пандора, че няма да сложиш шотландската си пола и ще отидеш на партито на Верена с вечерното си сако, тя бе ужасена. Каза, че ще приличаш на сервитьор на почасова работа. Така че посетихме господин Питендрич и той ни помогна да изберем тези дрехи. — И тя вдигна панталоните. — Не са ли прекрасни? Моля те, пробвай ги всичките. Изгарям от нетърпение да видя как ще изглеждаш.

Последното нещо, което Арчи искаше да прави точно в този момент, бе да пробва нови дрехи. Но Изабел изглеждаше толкова развълнувана, че не му даваше сърце да й откаже. Така че остави чашата си върху тоалетката и послушно почна да сваля старите си панталони от туид.

— Не си сваляй ризата. Не искам да отваряме новата, за да не се изцапа. Свали си спортните обувки и тези миризливи стари чорапи. Сега…

С малко помощ от нейна страна той обу панталоните. Изабел се справи с циповете и копчетата, прибра крайчетата на селската му синя риза, суетеше се, като че ли обличаше дете за чаено парти. Тя нагласи пояса, завърза му вечерните обувки и му подаде кадифеното сако. Той прокара ръце по ръкавите, които имаха сребърни контури, а тя го завъртя и закопча украсените с петелки закопчалки.

— А сега… — Тя приглади косата му и го подкани: — Отиди да се огледаш.

Кой знае защо, Арчи се почувства като смахнат. Болеше го изкуственият крак и той копнееше за топла баня, но послушно закуца към гардероба на Изабел, където на средната врата имаше огледало в цял ръст. Не обичаше да се оглежда, защото изглеждаше като карикатура на предишния красив и напет Арчи — толкова слаб и сив, груб и недодялан в износените си дрехи, и толкова тромав с това куцане. Мразеше алуминиевия си крак.

Дори сега, въпреки изпълнения с гордост поглед на Изабел, вперен в него, му костваше големи усилия да се обърне и да се погледне. Но се обърна все пак и — не беше толкова лошо, колкото очакваше. Всъщност изобщо не бе зле. Той изглеждаше добре. Всъщност страхотно. Панталоните бяха дълги и тесни, безупречно подкъсени и с остър ръб и излъчваха свежа, почти военна елегантност. А невероятно пищното и бляскаво кадифе на сакото добавяше точно подходящата нотка на благородна елегантност. Бледозеленото си отиваше със зелените нишки в панталона от тартан.

Изабел беше прибрала косата му, но сега той я заглади пак и се завъртя, за да се види в новата премяна от всички страни. Свали си сакото, за да се възхити на сатенения блясък на пояса, който проблясваше около слабия му кръст. После отново си сложи сакото. Срещна собствения си поглед и се усмихна иронично шеговито, защото виждаше как се перчи като някой петел.

Обърна се към жена си:

— Какво мислиш?

— Изглеждаш удивително.

Той протегна ръце:

— Лейди Балмерино, ще танцувате ли валс с мен?

Тя се приближи до него и той я притисна до себе си с буза, отпусната върху главата й — както танцуваха навремето, много отдавна, когато все още ходеха по нощни клубове. Ръцете му усещаха тялото й през тънката коприна на халата. Беше все още топла от къпането. Усещаше бедрата й, тънкия й кръст, гърдите й — нежни, притиснати към него, и сладкия аромат, който струеше от нея.

Пристъпвайки леко от крак на крак, полюшвайки се прегърнати, танцуваха така, както само те можеха, на музика, която само те можеха да чуят.

Той каза:

— Имаш ли нещо спешно, което трябва да правиш сега, в този момент?

— Не, не се сещам за нищо.

— Няма да приготвяш вечеря, да храниш кучетата, да скубеш птица или да плевиш?

— Не, няма.

Той я целуна по косата:

— Тогава ела в леглото с мен.

Тя замръзна намясто, но Арчи продължи да танцува и да я гали по косата. След малко тя се отдръпна от него, погледна го в лицето и той видя, че дълбоките й сини очи блестяха, пълни със сълзи, които всеки миг щяха да потекат по лицето й.

— Арчи…

— Моля те.

— Другите?

— Всички са заети. Ще заключим вратата. Ще сложим табелка „Не ни безпокойте!“.

— Но… кошмарът?

— Кошмарите са за деца. Вече сме твърде големи, за да позволяваме на кошмарите да ни забранят да се обичаме.

— Ти си различен. — Озадачена, тя намръщи сладкото си лице. — Какво е станало с теб?

— Пандора ми купи подарък?

— Не е това. Има нещо друго.

— Намерих човек, който да ме изслуша. На върха на Кригън Дъб, където имаше само вятър, пирен, птици за компания и никой, който да ни пречи. И говорих.

— За Северна Ирландия?

— Да.

— За всичко?

— За всичко.

— За избухналата бомба, за късчетата тела и за мъртвите войници?

— Да.

— А за Нийл Макдоналд? И за кошмарите?

— Да.

— Но ти ми каза на мен. Ти разговаря с мен. И това не ни помогна.

— Да, защото ти си част от мен. Разговорът с непознат е нещо различно. Той е обективен. Досега не бях говорил с непознат. Само с роднини и приятели, които ме познават цял живот. И които са ми твърде близки.

— Кошмарът все още е там, Арчи. Няма да си отиде.

— Може би няма да си отиде. Но може би си е прибрал острите зъби.

— Защо си толкова убеден?

— Майка ми разказваше една приказка. Страхът почукал на вратата, Вярата отишла да му отвори, но там нямало никой. Ще трябва да видим. Обичам те повече от самия живот и само това е важно.

— О, Арчи!

Сълзите й най-сетне потекоха и той ги спря с целувка, после разхлаби колана на халата й, прокара ръка под меката коприна и погали голата й кожа. Устните му се приближиха до нейните и те леко се отвориха в очакване на неговите.

— Да опитаме ли?

— Сега?

— Да. Сега. Веднага. Веднага щом ме измъкнеш от тези проклети панталони.

[1] Шотландско каре. — Б.р. ↑

Двадесет и девета глава

Четвъртък, 15-и

Вирджиния, която се беше събудила в пет часа, чакаше да се развидели. Беше четвъртък, седемдесет и осмият рожден ден на Вай.

Вай, точно както бе обещала, й звънна вечерта преди новините в девет. Каза й, че Лоти отново е в Релкърк Роял. Не звучеше разстроена, справила се бе с лекота. Еди била тъжна, но след известно убеждаване приела неизбежното. А Вай се обадила в Темпълхол и инструктирала директора да увери Хенри, че вече нямало нужда да се притеснява за своята любима Еди. Ужасният епизод от живота им най-накрая бе приключил. Вирджиния трябваше да го изтрие от съзнанието си.

Разговорът я бе оставил с объркани емоции. Най-важните от тях бяха благодарност и голямо облекчение. Вече можеше да се изправи срещу мрака на нощта, да си легне сама в голямата празна къща, да спи, знаейки със сигурност, че духове не обитават сенките в градината, не се навъртат наоколо, не те наблюдават, не те карат да очакваш да те сграбчат. Лоти нямаше да се върне, тя беше далеч заедно с опасните тайни, които пазеше. Вирджиния бе вече свободна.

И все пак усети леко безпокойство. Бе ужасно да си представя мъката на Еди, когато е трябвало да си признае провала, нежеланието й да повери братовчедка си отново на професионалната, но безлична грижа на болницата. Но дълбоко в себе си със сигурност Еди е усетила и някакво облекчение, дори само защото вече беше освободена от непоносимата отговорност и вече не се налагаше привидно да слуша безкрайното дърдорене на Лоти.

А най-накрая и заради Хенри — заради него тя се чувстваше много виновна. Знаеше той какво мислеше за Лоти и колко се страхуваше за Еди, но въпреки това разумната идея да се обади в училището изобщо не й бе хрумнала. Укоряваше се за това, че в мислите й Хенри бе изместен от събитията през последните два дни, откогато тя толкова много беше погълната.

Първо Едмънд и Пандора, а сега Конрад.

Конрад Тъкър. Тук, в Шотландия, в Страткрой, вече част от домакинството на Балмерино и важен герой в драматичните събития от следващите няколко дни. Присъствието на Конрад бе променило всичко. Най-вече самата нея, като че едва ли не той бе извадил някаква неподозирана и скрита страна от характера й на показ. Двамата бяха правили любов с взаимно желание, което беше по-скоро утеха, отколкото страст. После тя бе останала при него и бе прекарала нощта в прегръдките му. Акт на невярност, изневяра. Дори и да го наречеше с най-лошото име на света, Вирджиния не съжаляваше за нищо.

„Никога не трябва да казваш на Едмънд.“

Вай беше мъдра стара дама и признанието не беше наказание, а задоволяване на собствените желания. То беше по-скоро разтоварване от така наречения грях и така беше някакъв начин да се отърси от вината си. Но липсата на каквито и да е угризения беше изненадало самата Вирджиния и тя усети, че през последните двайсет и четири часа някак беше израснала не физически, а като личност. Все едно се бе борила с някакъв много стръмен хълм и сега имаше време да спре да си поеме въздух, да отдъхне, да оцени по-големите възможности, които бе постигнала с усилията си.

Толкова дълго време беше доволна да е просто майката на Хенри, съпругата на Едмънд, една от семейство Еърд, позволявайки съществуването й да се моделира от рода й. Всичката й любов и енергия бяха мобилизирани, за да създаде дом за семейството си. Но сега Алекса беше пораснала, Хенри го нямаше, а Едмънд…? За момент сякаш беше забравила за него. Бе останала само тя. Само Вирджиния. Личност — същество с минало и бъдеще, които бяха свързани чрез краткотрайните години на брака й. Заминаването на Хенри не само беше сложило край на една цяла епоха от живота й, но и я беше освободило. Нищо не я спираше да разпери криле и да полети. Целият свят беше неин.

Посещението в Лонг Айланд, което в продължение на месеци беше просто мечта, промъкваща се в мислите й, сега беше възможно, сигурно, дори задължително. Каквото и да кажеше Вай, беше време да отиде, а ако бяха необходими извинения, тя щеше да изтъкне напредващата възраст на баба си и дядо си и собствената изгаряща нужда да ги види отново, преди да остареят толкова, че да не могат да се порадват на компанията й, преди да се превърнат в твърде болни и немощни старци, преди да умрат. Това беше извинението. Но истинската причина беше свързана с Конрад.

Той щеше да е там. Щеше да е наблизо. В града, в Саутхемптън, винаги на разстояние едно телефонно обаждане. Можеха да бъдат заедно. Той беше мъж, който баба й и дядо й винаги бяха харесвали и когото познаваха отдавна. Благ мъж. Той не беше човек, който би си тръгнал внезапно, който би нарушил обещанията си, нито пък който би те разочаровал точно когато се нуждаеш от него, нито пък който би обичал друга жена. Тогава й хрумна, че вероятно доверието беше по-важно от любовта, за да бъде една връзка наистина продължителна. За да се справи с тази несигурност, тя имаше нужда от време и пространство, някакъв вид пауза, за да може да се отдръпне и да погледне отстрани мислено към ситуацията. Имаше нужда от утеха и знаеше, че ще я намери в лицето на онзи, който винаги й е бил приятел, а сега и любовник. Неин любовник. Противоречива дума, натоварена с голямо значение. Още веднъж потърси в съвестта си, за да види дали ще усети задължителната според нея вина, но не откри нищо, освен някакъв нов вид самоувереност и успокояваща сила. Като че ли Конрад й беше предоставил втори шанс да вкуси младостта, беше й дал нова свобода. Както и да е. Тя знаеше само, че ще го сграбчи, преди да й се изплъзне завинаги. Лийспорт беше все още там, на разстояние само един полет. Непроменен, защото беше място, което никога не се променя. Тя усети аромата на свежия есенен въздух, виждаше широките улици с опадалите листа, дима, който се издигаше от комините на великолепните бели къщи и се носеше сладко нагоре към синьото небе през циганското лято в Лонг Айланд.

Спомни си за минали години. Денят на труда беше минал, децата се бяха върнали в училище, фериботът вече не ходеше до Файър Айланд, преградите на брега бяха затворени. Дядо й нямаше да е извадил малката си моторна лодка от водата, а страхотните атлантически плажове си бяха там с дюните, с вятъра, с безкрайните, осеяни с мидени черупки пясъци и с шума на бучащите вълни. Тя почувства как пяната докосва лицето й. Видя се, сякаш отдалеч, как върви в плитчините — един силует на фона на вечерното небе, заедно с Конрад…

И въпреки всичко Вирджиния се усмихна, но това не беше романтична и доволна усмивка, а по-скоро здравословен присмех. Защото това беше представата на тийнейджър, избрана от някоя телевизионна реклама. Тя чу сълзливата музика и сънливия прям мъжки глас, който я подтикваше да използва някакъв шампоан, дезодорант или биоразградим прах за пране. Твърде лесно би било да прекара днешния ден в мечти, създавайки образи като този. Не че фантазиите бяха привилегия само на младите, а просто по-възрастните нямаха време за мечти и блянове. Имаха твърде много задължения, твърде много грижи. Като нея самата. Точно сега. Животът, непосредствен и изискващ, сега се нуждаеше от вниманието й. Тя решително изгони Лийспорт и Конрад от представите си и се замисли за Алекса. Първият й приоритет беше Алекса. Алекса трябваше да пристигне в Балнайд след час-два, а преди месец в Лондон Вирджиния й беше обещала нещо.

— … ти и татко — беше помолила Алекса. — Няма пак да се карате, нали? Не бих могла да понеса такава омраза в атмосферата…

А Вирджиния я беше уверила:

— Естествено, че няма да се караме. Забрави това… Ще си изкараме страхотно.

Обещанията не се дават, за да се нарушават, а тя беше достатъчно горда, за да знае това. До петък Едмънд щеше да си е отново вкъщи. Тя се чудеше дали ще й донесе още една златна гривна, и се надяваше, че няма да го направи, защото сега между тях стоеше не само ябълката на раздора — Хенри, но и новите неща, които Вирджиния бе научила както за себе си, така и за него. Почувства, че повече нищо няма да е просто и откровено както преди, но някак си заради Алекса трябваше да положи усилия това да не проличи. Проблемът беше да изкара следващите няколко дни. Тя си представи поредицата от препятствия: пристигането на Алекса, пикника на Вай, прибирането на Едмънд вкъщи, партито за вечеря при Изабел, танците при Верена… Всичко трябваше да мине едно по едно, без да издаде нито една емоция. Без съмнения, без похот, без подозрение, без ревност. И най-накрая — всичко щеше да приключи. И когато празникът свършеше и животът се върнеше към нормалния си ход, Вирджиния, която вече щеше да е освободена от отговорност, щеше да почне да прави планове за заминаването си.

Тя чакаше изгрева и за да види колко е часът, от време на време се обръщаше към лампата до леглото си. Но към седем часа вече й беше досадило от това безсмислено занимание и стана от леглото си с измачканите му чаршафи.

Дръпна завесите и я посрещнаха бледосиньото небе и градината, изпъстрена от дълги ранни сенки и тънък слой мъгла до земята, който се спускаше над полетата. Всичко това бяха потенциални знаци, предвещаващи хубав ден. Като изгрееше слънцето, мъглата щеше да се вдигне и с малко късмет можеше да стане наистина топло.

Тя почувства известно облекчение. Ако я бе посрещнал студен, сив дъждовен ден точно днес, би било повече, отколкото можеше да понесе сега. Не само защото и без туй бе в мрачно настроение, но и защото пикникът на Вай щеше да се състои, независимо от това, как щяха да ги изненадат природните сили. Вай държеше на традициите и не се интересуваше дали гостите й щяха да стоят приведени под чадъри, да газят водата с гумени ботуши и да приготвят влажните си наденички над пушещо, цвъртящо под дъжда барбекю. Тази година, изглежда, им беше спестено това мазохистично удоволствие.

Вирджиния слезе на долния етаж, укроти кучетата и си направи чаша чай. Чудеше се дали да не започне да си приготвя закуска, но се отказа и се върна горе, за да се облече и да си оправи леглото. Чу кола, която мина бързо покрай прозореца, но не видя нищо. Вероятно беше просто някой, който се бе насочил към пътеката надолу.

Тя се върна в кухнята и направи един кафеник кафе. В девет звънна телефонът и тя скочи, защото очакваше да се обади Алекса, като дори си я представи свряна в телефонна кабина някъде по автомагистралата. Но беше Верена Стейнтън:

— Вирджиния, съжалявам, че звъня толкова рано. Станала ли си вече?

— Естествено.

— Прекрасен ден. Случайно да имаш някакви покривки за маса от дамаска? Бели и големи. Това е единственото нещо, за което не се сетихме, и сега, естествено, Тод Бюканън не може да ги направи.

— Мисля, че имам около половин дузина, но ще трябва да ги потърся. Бяха на Вай, тя ги остави, когато се премести.

— Дълги ли са?

— Като за банкет. Беше си ги купила за партита.

— Дали ще бъдеш така добра да ги донесеш в Корихил днес сутринта? Бих дошла да ги взема, но в момента правим украсата от цветя и нямам и един свободен миг.

Вирджиния се радваше, че Верена не може да й види физиономията.

— Да, да, разбира се. — Тя се опита да звучи, колкото се може по-учтиво. — Но не мога да дойда, преди да пристигнат Алекса и Ноел, а тях все още ги няма. А после трябва да отида и на пикника на Вай…

— Добре… Ако може само да минеш да ги оставиш. Ще ти бъда безкрайно благодарна. Ти си съкровище. Или намери Тоди и му ги дай… и ако не успеем преди това, ще се видим утре. Чаооо…

Тя затвори телефона. Вирджиния въздъхна леко раздразнена, защото последното нещо, което й се правеше тази сутрин, бе да шофира осемнайсет километра до Корихил и обратно. Обаче след толкова години живот в Шотландия беше привикнала към местните обичаи, а един от тях беше, че при стрес и напрежение положението изискваше да помогнеш с каквото можеш, и да прикриеш неудобството с жизнерадостна физиономия. Предположи, че организирането на танци се смята за време на стрес, но дори и да бе така, й се щеше Верена да не се бе сетила за покривките в последния момент.

Тя написа в телефонния си бележник — покривки за маса. Помисли си за пикника и сложи едно голямо пиле да се пече във фурната. Докато се опече и приготви, вече трябваше Алекса и Ноел да са дошли и тя се надяваше, че Алекса с присъщата си ловкост ще го нареже на порции.

Телефонът звънна отново. Този път беше Еди.

— Ще може ли да ме закараш на пикника?

— Да, естествено. Ще дойда да те взема. Еди, съжалявам за Лоти.

— Да. — Еди прозвуча грубо както винаги, когато е много разстроена и не иска да говори за това. — Чувствам се зле. — От думите й Вирджиния не можа да определи дали се чувства зле заради това че Лоти трябваше да си тръгне, или заради участието на Вирджиния в цялата тъжна история. — По кое време да съм готова?

— Трябва да отида до Корихил да занеса едни покривки за маса, но ще опитам да дойда към дванайсет.

— Алекса дойде ли?

— Не, все още не.

Еди, представяйки си веднага смърт и разруха, се обезпокои:

— О, надявам се, че са в безопасност.

— Сигурна съм. Вероятно движението е натоварено.

— Пътищата ме плашат до смърт.

— Не се притеснявай. Ще се видим по обед и дотогава ще са пристигнали.

Вирджиния си сипа още една чаша кафе. Телефонът звънна.

— Балнайд.

— Вирджиния.

Беше Вай.

— Честит рожден ден!

— Не съм ли късметлийка с това време? Алекса пристигна ли?

— Още не.

— Мислех, че вече са пристигнали.

— И аз, но все още ги няма.

— Нямам търпение да видя милото дете. Защо не дойдете всички по-рано, да пийнем кафе и да поговорим, преди да се запътим нагоре по хълма?

— Не мога. — Вирджиния обясни за покривките за маса. — Дори не съм особено сигурна къде са.

— На горния рафт на шкафа ти за спално бельо, в синя хартия. Верена е истинска напаст. Защо не се сети за това по-рано?

— Предполагам, че има на главата си много задачи.

— Тогава кога ще дойдете тук?

Вирджиния се замисли и състави план:

— Ще пратя Алекса и Ноел в Пенибърн със субаруто. После ще отида до Корихил с малката кола и по пътя обратно ще взема Еди и ще я доведа в Пенибърн. После ще се съберем всички, ще опаковаме всичко необходимо за пикника в субаруто и ще тръгнем оттам.

— Притежаваш страхотни организаторски способности. Сигурно има нещо общо с това, че майка ти е американка. И ще донесеш килимчета, нали? И чаши за вино за вас. — Под „покривки за маса“ Вирджиния дописа — „килимчета, чаши за вино“. — Чакам Ноел и Алекса към единайсет.

— Дано да не са много изтощени.

— О, не — увери я бързо Вай. — Те са млади.

* * *

Роден и израсъл в Лондон, Ноел Кийлинг беше градско създание. Неговата среда бяха улиците и само от време на време посещаваше през уикендите изчезващата природа в околностите на графството. Понякога развлеченията му го откарваха по-далеч от дома и той отиваше със самолет до Коста Смералда или до Алгарве, поканен на някое домашно парти, където можеше да играе голф или тенис или да се наслади на разходка с яхта. Разглеждането на забележителности, вторачването в църкви или в някой замък, възхищаването от обширни земи с лозови насаждения не се вместваха в разбиранията му за забавление. Ако му предложеха такава разходка, обикновено си намираше извинение да не участва и прекарваше времето си, излежавайки се край плувния басейн, или се отправяше до най-близкото градче, където сядаше под навеса на някой крайпътен бар и наблюдаваше света край него.

Преди няколко години бе идвал в Шотландия със свои приятели за лов на сьомга. Беше пристигнал със самолет в Инвърнес, където го посрещнаха другите членове на риболовната дружинка, и се отправиха към моста Ойкел. Беше валяло, а продължи да вали и през цялото време, докато пътуваше до хотела, както и през остатъка от престоя му. Макар и рядко, пороят бе прекъсван от леко избистряне на небето и изчистване на мъглата, при което се разкриваше обширна кафява пустош без дървета и въобще със съвсем малко растителност.

Спомените му от тази седмица бяха разнородни. Всеки ден прекарваха дълбоко потопени в реката, удряйки с тояги по водата, докато търсеха неуловимите риби. А вечерите минаваха като жизнерадостна мъглявина от весело настроение, ядене на големи количества вкусни шотландски гозби и пиене на дори още по-големи количества малцово уиски. От заобикалящата го гледка не му бе останал никакъв спомен.

Но сега — през последните няколко километра от дългото им пътуване, — шофирайки зад волана на своя фолксваген голф, той осъзна, че е на позната земя, макар и в неочакван район.

Познатата земя бе само метафора. Той имаше много богат опит като гост, тъй като дълги години бе ходил по партита през уикендите в провинцията и със сигурност не за първи път се приближаваше към непозната къща, където щеше да остане при непознати. През годините той си бе съставил класиране на уикендите, оценявайки ги със звезди за удобство и удоволствие. Но това беше, когато бе по-млад и доста по-беден. Тогава положението му не му позволяваше да отказва нито една покана. Но сега, вече по-стар и по-заможен, с приятели и познати, които му пасваха, можеше да си позволява да избира повече и рядко оставаше разочарован.

Но ако играеш играта правилно, знаеш, че тя си има определени собствени правила. Така че в куфара му в багажника наред с вечерното му сако и подбраните подходящи провинциални дрехи имаше и бутилка уиски „Феймъс Граус“, както и щедро голяма кутия с домашно приготвени бонбони „Бенедикт“ за домакинята. Освен това носеше и други подаръци, защото този уикенд имаше и рождени дни. За бабата на Алекса, която празнуваше своя седемдесет и осми рожден ден точно днес, бяха взели лъскави кутии със сапун и масло за баня от „Флорис“ — това беше стандартният избор на Ноел за по-възрастни дами — и познати, и непознати. За Кати Стейнтън, която също не познаваше, имаше рамкирана спортна снимка, на която един шпаньол с тъжен поглед държеше уловен фазан в уста.

По този начин, носейки подаръци, той се беше подчинил на правилата.

„Непознат регион“ беше по-скоро физическо понятие, а именно удивително красивата природа на графство Релкърк. Той изобщо не си бе представял, че съществуват толкова богати и процъфтяващи имения, толкова зелени ферми с толкова безукорни огради, и впери поглед в добитъка вътре. Не бе очаквал да види пътища с букове покрай тях, крайпътни градини с толкова много и пъстри цветя. Карайки през нощта, беше наблюдавал как светлината се промъква през мрака и мъгливата зора, но сега слънцето вече си беше свършило работата и сивотата на утрото беше изчезнала, изместена от сутрешната бляскава прозрачност на небето. Релкърк вече беше зад гърба им, пътят не беше натоварен, полетата наоколо бяха златни стърнища, реките блещукаха, орловата папрат встрани жълтееше все повече и повече, небето беше огромно, а въздухът — кристалночист, незамърсен от смог, пушек или някакъв друг ужас, създаден от човешка ръка. Все едно се връщаше назад във времето към свят, който си беше отишъл завинаги. Дали изобщо бе познавал този свят? Или го беше познавал и просто го бе забравил?

Мостът Кейпъл. Те прекосиха река, която се намираше дълбоко долу в клисурата под тях, и завиха при пътния знак за Страткрой. От двете страни на виещия се тесен път ги обгръщаха хълмове, които все още тъмнееха заради пирена. Той видя разпръснати фермерски постройки и един мъж, който подкарваше стадо овце нагоре през зелените пасища към необработените пасища отвъд. Заедно с Лари на коленете й Алекса седеше до него. Лари спеше, но Алекса беше осезаемо напрегната заради едва потиснатото вълнение от завръщането вкъщи. Всъщност в продължение на седмици бе в това състояние на щастливо очакване, като отмяташе всеки ден на календара, подстрига си косата, купи подаръци и претърси магазините за нова рокля. Това се оказа доста неуспешно начинание и най-накрая тя се отказа от магазините и се насочи към „Дрехи под наем“, където имаше удивителни творения. Тя дълго се измъчва за една възхитителна, украсена с пайети минирокля, която блестеше. С помощта на отзивчивата продавачка обаче реши, че няма подходящите за тази рокля крака, и позволи да я убедят да си наеме традиционна рокля от плътна коприна, украсена с цветя. Ноел смяташе, че изглежда възхитителна и елегантна в нея. Последните два дена Алекса се суетеше нервно, поемайки грижата за приготовленията в последния момент — опаковане на багаж за двамата, гладене на ризите на Ноел, изпразване на хладилника и оставяне резервен ключ на съседите, в случай че в къщата нахлуеха вандали. Тя направи всичко това с очевидния ентусиазъм и енергия, присъщи за едно дете, и Ноел наблюдаваше активността й с любов и търпение, докато самият той отказваше да признае, че се чувства по същия начин.

Сега обаче, след като дългото пътуване вече бе почти зад гърба им, от обширното чисто небе се лееше слънчева светлина, през отворения прозорец нахлуваше чист въздух и зад всеки завой се разкриваха нови свежи пейзажи. От всичко това нейното вълнение го зарази и самия него и той се изпълни с нелепо въодушевление — не точно щастие, но вълна от физическо благосъстояние, което вероятно беше следващото най-хубаво нещо.

— Не казвам „Не е ли красиво!“ през цялото време, защото ще звуча твърде банално — каза тя.

— Знам.

— Завръщането вкъщи винаги е специално, но този път дори повече, защото ти си с мен. За това си мисля от известно време. И тя го хвана за ръка, прокарвайки пръсти между неговите. — Никога не е било както сега.

Той се усмихна:

— Ще се държа възможно най-добре и ще се опитам да е така по време на цялото ни посещение.

Алекса се наведе и го целуна по бузата, като каза:

— Обичам те.

След пет минути пристигнаха. Влязоха в малкото село, прекосиха още един мост, минаха през отворените порти и продължиха. Той видя моравите, осеяни с азалии, надникна и към гледката, която се беше разкрила между хълмовете на юг. Снимките, които Алекса му бе показала, описваха това прекрасно място, но сега то беше реалност, бе пред него — материално, реално, заедно с извисяващата се оранжерия от едната страна на пътя. Петолистният бръшлян, който вече ставаше пурпурен, описваше като рамка границите на отворената предна врата и преди Ноел да успее да изключи двигателите, се появиха двата шпаньола. Те не застанаха послушно на стълбите пред вратата, а, напротив, затичаха се към тях и се приближиха да проучат новодошлите, лаейки с цяло гърло и веейки уши. Лари, който беше грубо събуден, не им остана длъжен и започна да лае от ръцете на Алекса, която излезе от колата.

Почти едновременно с кучетата се появи и Вирджиния по дънки и бяла риза с широко деколте. Тя изглеждаше толкова добре, както и в изтънчените си лондонски дрехи, които носеше онзи пръв и единствен път, когато Ноел я видя.

— Алекса, скъпа. Вече мислех, че никога няма да дойдете.

Прегръдки и целувки. Ноел се протегна, за да премахне схващането и болката от ръцете си, наблюдавайки топлата среща.

— И, Ноел — Вирджиния се обърна към него, — колко хубаво е, че те виждам.

Тя целуна и него, което му беше много приятно.

— Пътуването ужасно ли беше? — тя знаеше, че Алекса не може да понася врява. — Пусни Лари долу, за да се сприятели с кучетата в градината, иначе ще напишка всичките ми килими. Защо закъсняхте толкова много? Очаквам ви от часове.

— Спряхме в Единбург за закуска — обясни Алекса. — Ноел има там приятели — Делия и Калъм Робертсън. Живеят в много сладка уединена къща точно на гърба на Мори Плейс. Събудихме ги като хвърляхме камъчета по прозореца, и те слязоха долу, пуснаха ни вътре и ни приготвиха бекон и яйца. И не ни бяха ни най-малко сърдити, че сме ги събудили. Трябваше да ти се обадя по телефона, но забравих. Съжалявам…

— Няма значение. Всичко, което има значение сега, е, че сте тук. Но нямаме време за губене, защото трябва да сте при Вай в единайсет, за да пиете кафе, преди всички да се отправим нагоре за пикника.

Вирджиния погледна Ноел със съжаление в очите:

— Горкият човек, наистина те хвърляме в дълбоките води. Но Вай няма търпение да ви види и двамата. Можеш ли да го понесеш? Надявам се, не си твърде изморен след това дълго шофиране дотук?

— Изобщо не съм изморен — увери я той. — Ние се редувахме да шофираме и поспивахме.

Той отвори багажника на колата си и Вирджиния повдигна вежди изненадана:

— Господи, колко много багаж! Хайде да го разтоварим всичкия…

* * *

Той вече беше в спалнята си, където го оставиха с багажа му, да се настани. Вратата беше отворена и той можеше да чуе от коридора долу гласовете на Вирджиния и Алекса, които все още имаха много, за което да си говорят. От време на време избухваха в смях. Той отиде да затвори вратата, тъй като осъзна, че има нужда от момент уединение, преди да се изправи пред следващите изисквания към него. Трябваше да кара субаруто, така му бяха казали. Имаше някакви усложнения с някакви покривки за маса, но той и Алекса щяха да пият кафе с баба й, а Вирджиния и Еди щяха да дойдат по-късно. Веднага след това цялата компания щеше да отиде с колата нагоре по хълма до мястото за празничния пикник.

Не бе уплашен от тази перспектива, а, напротив, осъзна, че очаква с доста нетърпение всичко, което можеше да му донесе денят. Отвори куфара си и започна да разопакова багажа си, без да го подрежда. Окачи вечерното си сако в извисяващия се викториански гардероб, поразрови за подаръка за рождения ден на Вай, за четките си за коса и чантичката си с тоалетни принадлежности. Сложи четките на тоалетката и отиде да разгледа банята. Там той се изправи пред двуметрова баня с огромни месингови кранове, мраморен под, високи огледала, пухкави бели хавлии за баня, които бяха спретнато сгънати върху затоплена поставка. Той се почувства износен и мръсен след среднощното шофиране и импулсивно пусна крановете, свали си дрехите и си взе най-бързия и горещ душ в живота си. Почувства се много освежен. Облече се отново и докато закопчаваше копчетата на нова чиста риза, отиде до прозореца, за да се полюбува на приятната гледка отвъд границите на градината. Поля, овце, хълмове. Насред тишината изведнъж се чу звучният зов на голям свирец. Зовът се извиси и после замря и Ноел се опита да си спомни кога преди беше чувал този натрапчив, събуждащ звук, но не можа.

Вирджиния Еърд беше наполовина американка, млада, жизнена и изискана. Един път при една командировка в Съединените щати отседна в дома на един колега в Ню Йорк. Къщата беше в стил ранчо, с морави, които се сливаха с моравите на съседния имот, и бе удобна и лесна за поддържане. С централно отопление, прекрасно измислена и оборудвана с всякакъв вид модерни уреди. Това сигурно бе най-удобното място, на което да прекараш един зимен уикенд. Но някак си не се получаваше, защото домакинята, макар и възхитителна, нямаше ни най-малка представа, как да посреща гости. Освен постоянно да пее и да танцува в кухнята, тя не правеше там нищо по предназначение — не готвеше. Всяка вечер се обличаха и за вечеря отиваха в местния кънтри клуб, а единствената храна, която излизаше от кухнята й, бяха приготвени на микровълнова печка пържени яйца и телешки бургери. Но това не беше всичко. В хола имаше камина, но на нейната решетка бяха наредени дузина саксии цветя. В резултат, вместо да гледаш, удобно настанен, как гори някой пън, греховно удобните кушетки и кресла бяха фокусирани към телевизор. Всеки неделен следобед протичаше в зяпане на футболен мач, чиито правила Ноел смяташе за напълно неразбираеми. Имаше още един телевизор в спалнята, а банята беше педантично оборудвана с душ, място за бръснене и дори биде, но даже и най-голямата от светлосините хавлии беше толкова миниатюрна, че едва покриваше срамните му части. Това малко неудобство накара Ноел да копнее за удобството на собствената си огромна бяла хавлия за баня. Но най-лошото от всичко бяха дискомфортът и болката, причинени от запушените му синуси. Това се дължеше на отоплената стая, където спеше и където нямаше нито един прозорец, който можеше да се отваря.

Беше невъзпитано и неблагодарно да намира недостатъци, защото домакините му бяха много мили, но никога през живота си не бе оставал толкова доволен да си тръгне отнякъде.

Големият свирец се обади отново. Спокойно и… той се обърна към спалнята отново, натиквайки краищата на ризата си в дънките… прекрасно изобилие. Толкова изобилно като „Овингтън стрийт“, но с масивни и характерни размери. Голямата баня, построена за най-големите мъже. Чудовищните хавлии, тежките драпирани с коприна завеси. Той си помисли пак за Вирджиния. Знаеше, макар и да не беше таил страхове, че може да се повтори онова ужасно пребиваване в американските предградия, където той едва ли можеше да предположи, че тя е домакиня на къща, която е декорирана и обзаведена преди петдесет години и повече не е променяна.

Но той одобри видяното. Почувства се като у дома си. Харесаха му усещането на мястото, удобството, приятната миризма на извънградска къща, блясъкът от добре полираните и добре поддържани мебели, свежестта на прясно изпраното и изгладено спално бельо, усещането за семейство. Той осъзна, че докато си вадеше чисти чорапи и плътен пуловер и решеше косата си, беше започнал да свири с уста. Срещна собствения си поглед в огледалото и се усмихна на отражението си. Вече беше започнал да се наслаждава на гостуването си тук.

Най-накрая беше готов, взе подаръка за Вай и излезе от спалнята. Слезе по стълбите и следвайки женските гласове, се озова в кухнята на Вирджиния. Нямаше нищо общо с онази кухня в американските предградия. Тази беше голяма, уютна и изпълнена не само със слънчеви лъчи, но и с благоуханието на прясно кафе. Алекса професионално беше нарязала студеното пиле и опаковаше парчетата в пластмасови кутии, а Вирджиния, сега вече с престилка върху дънките, пълнеше термос с кафе. Когато се появи Ноел, тя остави каната и завинти капачката.

— Всичко наред ли е? — го попита.

— Повече от наред. Взех си душ и сега съм готов за всичко.

— Това подарък за Вай ли е? Сложи го в голямата кутия заедно с нашите…

Това беше голяма картонена кутия от бакалията, която вече беше натъпкана с пакети в различни форми и ярки опаковки.

Той прибави и своя.

— Някой й е подарил бутилка.

— Хенри. Това е вино от ревен. Спечели го на една разпродажба в църквата. Ноел, субаруто е навън, зад къщата. Би ли могъл да оставиш кутията вътре заедно с всички останали неща. А после може да я дадеш на Вай, когато с Алекса стигнете в Пенибърн.

Ноел вдигна кутията с подаръци за рождения ден, пренесе я през кухнята и мина през отворената задна врата. В задния двор беше паркирано субаруто — здрава машина със задвижване на четирите колела, която стоеше там и чакаше вече наполовина пълна с разнородни принадлежности. За Ноел пикник означаваше да хапнеш сандвич в полето или може би една добре подбрана кошница с храна от „Фортнъм’с“ и бутилка шампанско, тържествено отворено на моравите на Глайндборн. Обаче подготовката за днес повече напомняше по мащаби някакви маневри на армия. Килимчета, чадъри, рибарски прътове, въдичарски кошници и чанти, хартиена торба с дървени въглища, мрежи, клещи, купички за кучетата, бутилки вода, кутии бира, кошница с пластмасови чаши за вино. Имаше и руло тоалетна хартия, както и един куп с водоустойчиви дрехи, фотоапарата на Алекса, бинокъл.

Той натовари и кутията с подаръците и в това време дойде Алекса, която натовари още една кошница с термоса с кафе, кутията с нарязаното студено пиле, няколко чаши, каишките на кучетата и свирка.

— Изглежда така, все едно отиваме на палатка за цяла седмица — каза й той.

— Трябва да сме подготвени за всякакви случаи.

Той взе кошницата от ръцете й и намери свободно ъгълче, където да я сложи.

— Трябва да тръгваме. Вече сме закъснели.

— Ами кучетата, Алекса?

— Те идват с нас. Ще трябва да ги напъхаме с всичко останало.

— Не може ли да са на задната седалка?

— Не, защото ще сме пет души в колата — нито Вай, нито Еди са особено стройни. — Може да вземем и моята кола.

— Бихме могли, но няма да стигнем много далеч с нея. Почакай, докато видиш пътя. Изровен е от дъжда и е много неравен. Това е единствената кола, която може да мине по него.

Ноел пазеше фолксвагена си много, така че приключи този спор бързо. Трите кучета се прибраха в колата, застанаха плътно едно до друго и вратата се затвори под носа им. Израженията им бяха смирени. Алекса и Ноел се качиха на предните места, като Ноел беше на шофьорското място. Вирджиния, която все още носеше престилката си, дойде да им помаха за довиждане:

— Ще дойда при вас към дванайсет и петнайсет. Приятно прекарване при Вай.

Те потеглиха, заобикаляйки задната част на къщата, после минаха през портите и се отправиха към моста. Алекса му разказа последните новини.

— Татко е в Ню Йорк. Вирджиния ми разказа всичко, докато режех пилето. Но би трябвало да се върне вкъщи по някое време утре, така че ще дойде на тържеството. А Люсила Блеър е в Крой… върнала се е от Франция… и Пандора Блеър. Тя е сестрата на Арчи Балмерино, така че ще се срещнем и с двете.

— Всички те на пикника ли ще са?

— Предполагам. Не съм сигурна за Пандора. Нямам търпение да я видя, защото никога не съм я виждала. Само съм чувала за нея. Тя е черната овца на семейство Балмерино. Има доста лоша репутация.

— Звучи интересно.

— А, не се радвай твърде много. Тя е най-малко десет години по-голяма от теб.

— Винаги съм си падал по по-зрели жени.

— Не мисля, че „зряла“ е най-подходящата дума за Пандора. Има и още един мъж, който е отседнал в Крой — Конрад Тъкър. Той е американец и стар приятел на Вирджиния. Не е ли странно? А бедната Вирджиния е трябвало да заведе Хенри в училището сама вместо татко, защото той е заминал в командировка. Тя каза, че е било наистина ужасно, и не иска да говори за това. А и все още не се е чувала с милия Хенри, така че не знаем как е той. Тя каза, че не иска да звъни на Директора, да не би Хенри да си помисли, че е много разтревожена.

Те вече се спускаха по селските улици. Алекса продължи:

— Не знам защо не иска да звънне. Не виждам причина да не говори с Хенри, щом иска. Завий наляво тук, Ноел, през портите и после нагоре по хълма. Това вече е Крой. Земята на Арчи Балмерино. Мисля, че днес той ще ходи на лов, но утре ще дойдем всички заедно на вечеря преди танците, така че ще се запознаете тогава…

Пътят се изкачваше стръмно през земеделската земя, която някога е била парк. Листата на величествените букове бяха позлатени, а хълмовете напред се извисяваха в проблясващото есенно небе. Въпреки че слънцето ги огряваше и стопляше, имаше остър бриз и Ноел беше доволен, че си бе облякъл плътния пуловер.

— Сега завиваме по този път. Това беше много неприятен, разбит път, който водеше до вилата на градинаря, когато Вай купи мястото от Арчи и направи целият път. Тя обожава да се занимава с градинарство. Вече съм ти казвала това. Но погледни само тази гледка. Естествено, сега тук брули вятър, но е по-добре, след като букът порасне…

Малката къщичка беше ослепително бяла, огряна от слънчевите лъчи. Имаше зелена градина със зелени морави и ярки цветни лехи. Докато Ноел спираше пред входната врата, тя се отвори и от нея излезе добре сложена дама, която ги поздрави с протегнати ръце. Междувременно вятърът си играеше безмилостно със сивата й коса. Бабата на Алекса носеше много стара пола от туид, жилетка, чорапи до глезените и здрави ниски обувки и почти веднага сграбчи внучката си, след като тя скочи от колата, в гигантската си прегръдка.

— Алекса, мило дете, колко се радвам да те видя.

— Честит рожден ден!

— Седемдесет и осем, мила. Не е ли ужасно? Ужасно стара.

Тя целуна Алекса и после погледна над главата й. Ноел тъкмо излизаше от предната врата на субаруто. Очите им се срещнаха и погледите им се задържаха за миг. Погледът на Вайълет беше спокоен и весел, пронизващ, но не и враждебен. Ноел си каза, че в момента го оценяват. Усмихна се с най-широката си усмивка и каза:

— Приятно ми е да се запознаем. Аз съм Ноел Кийлинг.

Вайълет пусна Алекса и подаде ръка. Той я хвана и последва здраво ръкостискане. Дланта й беше топла и суха, а пръстите — силни. Тя не беше красива възрастна жена и вероятно никога не е била такава, но той откри много живот и мъдрост в променените й от времето черти, а всичките бръчки по лицето й изглеждаха като последица от много смях. Той веднага я хареса и двамата незабавно и без думи се разбраха някак инстинктивно. Той разбра, че тя е от онзи тип хора, които, макар и да могат да бъдат неумолим твой враг, могат да бъдат и най-верният и лоялен приятел. Веднага му се прииска да е на негова страна.

И после тя каза нещо странно:

— Никога ли не сме се срещали?

— Не мисля.

— Името ти — Кийлинг. Познато ми е. — Тя сви рамене и пусна ръката му. — Няма значение.

Тя се усмихна и той осъзна, че макар никога да не е била красива, някога е притежавала голяма физическа привлекателност.

— Колко мило от ваша страна да дойдете всички да ме видите.

— Трябва да ти пожелая честит рожден ден. Има кутия с подаръци за теб в колата.

— Вкарай ги в къщата. Ще ги отворя по-късно.

Той се върна в колата, отвори вратите, успокои кучетата, взе кутията с подаръците и затвори колата. През това време Алекса и баба й бяха изчезнали в къщата. Ноел ги последва в малкия коридор, през проветривата всекидневна, изпълнена със слънчеви лъчи, и най-накрая мина през една стъклена врата към градината на възрастната дама.

— Остави кутията тук. Няма да ги отварям сега, защото искам да чуя всичките ви новини. Алекса, кафето и чашите са в кухнята. Би ли донесла таблата, моля те? — Алекса изчезна. — Сега, Ноел… Не мога да те наричам господин Кийлинг, защото никой вече не говори така. А ти трябва да ме наричаш Вайълет… къде би искал да седнеш?

Но той не искаше да сяда. Както винаги, когато е на ново място, той искаше да разгледа, да разузнае, да усети нещата наоколо. Беше очарователна стая с бледожълти стени, завесите бяха осеяни с розички, а килимите бяха кремави и вървяха прекрасно с ламперията. Той знаеше, че Вайълет Еърд не беше живяла тук много години, и в къщата се усещаха свежест и лекота във всичко, което беше доказателство за скорошен ремонт. Нейните мебели, картини, украшения, книги и порцелан обаче очевидно се бяха преместили с нея от предишното й местообитание, което вероятно беше Балнайд. Столовете и диванът бяха свободни, покрити с покривки в коралов цвят, а абаносовият кабинет, чиито врати бяха отворени, беше облицован в същия цвят. В него имаше колекция от порцелан от Фемили Роуз. Накъдето и да се обърнеше, Ноел виждаше предмети, които бяха или за завиждане, или много практични — имането на една стара жена, което тя беше събирала в продължение на години, както катеричката събира жълъди за през зимата в хралупата си. Това бяха утешителните спомени от цял един живот. Имаше ръчно направени възглавници, кошница от петлета, пълна с пънове ракита, месингова решетка пред камината, духало, шивашката й кутийка, малък телевизор, купчини списания, купа със сушени листа и плодове. Освен това всяко хоризонтално пространство беше отрупано с декоративни предмети. Емайлови кутии, вази със свежи цветя, медна купа, пълна с лилав пирен, снимки в сребърни рамки, малки украшения от китайски порцелан.

Тя го гледаше. Той я погледна и се усмихна:

— Следваш правилата на Уилям Морис.

— И какво имаш предвид с това?

— Нямаш нищо в тази къща, което не смяташ за полезно или за красиво.

— Кой те научи това? — заинтересува се тя.

— Майка ми. Това е стара концепция вече.

— Но все още е валидна.

Тя беше запалила огън в камината. На полицата там имаше чифт стафърдшърски кучета, а над полицата…

Той се смръщи, докато се приближаваше по-близо до картината там, за да я види добре. Беше картина с маслени бои на дете на поле с лютичета. Полето беше в сянка, а отвъд полето слънцето осветяваше скали и море, както и далечните фигури на две по-големи момичета. Илюзията, която беше създадена при играта със светлина и цвят, привлече вниманието му не само защото издаваше някаква топлина, но и защото тази техника — изобразяването на триизмерни бразди толкова реално, му се стори толкова позната, както някое лице, което си спомняше от детство.

Точно така. Едва ли имаше нужда да види подписа, за да разбере чия е творбата.

— Но това е Лорънс Стърн! — каза той учуден.

— Колко си умен. Обичам я повече от всичко.

— Откъде я имаш? — попита той, обръщайки се към нея.

— Изглеждаш удивен.

— Да, така е. Има толкова малко картини от него.

— Моят съпруг ми я подари преди много години. Той беше в Лондон. Бе я видял на витрината на някаква галерия, влязъл и я купил за мен, въпреки че е трябвало да плати доста повече пари, отколкото можеше да си позволи.

— Лорънс Стърн ми е дядо — каза Ноел.

— Дядо ли? — свъси вежди тя.

— Да, баща на майка ми.

— Твоята майка е… — тя спря за миг, все още навъсена, но после изведнъж се усмихна. Недоумението й бе изчезнало, а лицето й грейна в доволна усмивка. — Ето откъде знам името ти. Ноел Кийлинг. Но аз я познавах… по-скоро я срещнах… О, какво стана с Пенелопе?

— Почина преди около четири години.

— Не мога да го понеса. Такъв прекрасен човек. Срещали сме се само веднъж…

Появата на Алекса от кухнята ги прекъсна. Тя носеше таблата с кана кафе и чаши с чинийки.

— Алекса, това е най-необичайното нещо, което ми се е случвало! Представи си, Ноел не е непознат за мен, защото съм срещала майка му веднъж… и се сприятелихме с нея. И винаги толкова съм се надявала, че ще се срещнем пак, но някак си не успяхме…

* * *

Това откритие, това откровение, това необичайно съвпадение в този малък свят привлече вниманието на всички. Рожденият ден и пикникът бяха забравени за момент и Алекса и Ноел стояха и отпиваха от парещото кафе, слушайки историята на Вай с голям интерес.

— Всичко се случи чрез Роджър Уимбуш, художника на портрети. Когато Джорди се върна от войната, от затворническия лагер, и отиде пак на работа в Релкърк, беше решено, че като председател на фирмата трябва да му направят портрет за идните поколения. Тази задача беше възложена на Роджър Уимбуш. Той дойде в Балнайд и остана при нас. Портретът, нарисуван в оранжерията, беше окачен, както подобава, с церемония в заседателната зала в офиса. Доколкото знам, все още е там. Ние се сприятелихме много и когато Джорди почина, Роджър ми написа толкова мило писмо и ми прати покана за изложба на портрети в Бърлингтън Хаус. Аз не пътувах много често до Лондон, но реших, че случаят си заслужава дългото пътуване, така че отидох. Роджър ме посрещна и ме разведе наоколо. И изведнъж той видя две дами. Едната беше майка ти, Ноел, а другата, мисля, беше някаква възрастна нейна леля, която беше довела на изложбата като малък подарък. Много стара дама, слаба, набръчкана, но преливаща от живот…

— Великата леля Етел — каза Ноел, защото нямаше начин да е бил някой друг.

— Точно така. Разбира се. Етел Стърн. Сестрата на Лорънс Стърн.

— Тя почина преди няколко години, но докато беше жива, ни даряваше с много забавни и интересни моменти.

— Мога да си представя. Както и да е, Роджър и твоята майка очевидно бяха стари приятели от много, много време. Мисля, че някога, много отдавна, преди години, го е взела за квартирант, когато е бил млад беден студент, борещ се да си проправи път. Беше мила среща между тях двамата, след която той ни я представи и ни разказа за роднинската й връзка с Лорънс Стърн, а аз успях да кажа на майка ти за същата тази картина. Вече всички си говорехме като много добри приятели, а и бяхме разгледали всички портрети, така че решихме да обядваме заедно. Аз се сетих за един ресторант, но майка ти настоя да отидем в нейната къща и да обядваме там.

— На „Оукли стрийт“.

— Точно така, „Оукли стрийт“. Ние се противяхме, казвахме, че ще й създадем твърде много грижи, но тя обори всичките ни възражения и в следващия момент всички бяхме вече в такси на път за Челси. Беше красив ден. Помня го толкова ясно. Много топъл и слънчев, а ти знаеш колко красив може да бъде Лондон в първите дни на лятото. Обядвахме в градината, която беше толкова голяма и толкова раззеленила се от множеството листа, така изпълнена със сладкия аромат на люляк, че имахме усещането, че сме в друга страна, може би Южна Франция или Париж. Градските шумове от колите бяха заглушени от дърветата и всичко беше обляно в слънчеви лъчи и сенки тук-там. Имаше една сенчеста тераса с маса и няколко градински стола. Всички седнахме и пийнахме охладено вино, докато майка ти се занимаваше с приготвянето на обяда в кухнята в приземния етаж и се появяваше от време на време, да си поговорим или за да сложи покривка на масата и да подреди приборите.

— Какво ядохте? — попита Алекса, запленена от картината, която описваше Вай.

— Да видим. Трябва да си помисля. Беше вкусно, това си спомням. Беше напълно подходящо и много вкусно. Студено супа — гаспачо, мисля, домашно приготвен хляб с дебели кори. И салата. И пастет. И френско сирене. А, имаше и купа с праскови, които тя беше набрала същата сутрин от дървото, което растеше срещу стената в далечния край на градината. Останахме целия следобед. Нямахме други уговорки, а дори и да сме имали, ги бяхме забравили. Часовете просто се нижеха, а следобедът мина като неясен, но хубав сън. После си спомням, че Пенелопе и аз оставихме Етел и Роджър на масата да пият кафе с коняк и да пушат цигари, а ние се разходихме из градината и тя ми показа всичките й красоти. Говорихме си почти без да си поемаме въздух, и все пак ми е трудно да ти кажа за какво си говорихме. Мисля, че за Корнуол и за детството й там, за къщата, която са имали някога, и за живота, който са водели. И когато най-накрая дойде време да си тръгваме, не ми се тръгваше. Не исках да кажа чао. Но когато най-сетне се прибрах вкъщи, в Балнайд и Страткрой, от тази среща картината ми придоби дори по-дълбоко значение, защото бях срещнала дъщерята на Лорънс Стърн.

— Не я ли видя пак? — попита Алекса.

— Не. Толкова е тъжно. Толкова рядко ходех в Лондон, а после, мисля, че тя се премести някъде в провинцията и загубихме връзка. Толкова глупаво и безотговорно от моя страна да загубя връзка с някого, който толкова много ми допадна и когото чувствах толкова близък.

— Тя как изглеждаше?

Алекса, която, естествено, беше запленена от неочаквания поглед отвътре в живота на семейството на Ноел, беше жадна за всеки детайл. Вай погледа към Ноел.

— Ти й кажи — каза тя.

Но той не можеше. Чертите на лицето й, очите, устните, усмивката, косата й му убягваха. Не би могъл да ги опише, дори и да имаше няколко мъже до него с опрян в главата му пистолет. Това, което беше останало в съзнанието му след четири години без нея, бяха нейното присъствие, нейната топлота, смях, нейната щедрост, нейната любов към противоречието и начините, по които го влудяваше, безкрайното изобилие на гостоприемство и себераздаване. Напомнянето от Вай за този обяд преди толкова много време, спонтанен, неофициален, но изпълнен с толкова много стил, че тя не беше забравила нито един детайл от случката, го накара да си спомни за старите дни на „Оукли стрийт“ толкова ясно и живо, че сякаш го прободе нотка носталгия по всичко, което беше приемал за даденост толкова години и не бе имал време да оцени.

Поклати глава и каза:

— Не мога.

Той срещна погледа на Вай. И тогава тя сякаш разбра и прие неговата дилема и не настоя повече. Обърна се към Алекса:

— Тя беше висока и изглеждаше много добре — помислих си, че е много красива. Имаше тъмносива коса, прибрана назад в свободен кок, през който минаваха фиби с формата на костенурки. Очите й бяха тъмни, много големи и изпълнени с блясък, а кожата й беше гладка и кафява, сякаш винаги е живяла навън, по улиците, като някое циганче. Не беше никак модерна или шик, но се държеше гордо, което й придаваше изтънчена елегантност. От нея сякаш преливаше огромен заряд от… радост и наслада. Незабравима жена. — Тя се обърна пак към Ноел: — А ти си нейният син. Представи си. Колко странен може да бъде животът. На седемдесет и осем си мислиш, че няма какво да те изненада повече, а после се случва нещо като това и сякаш целият свят започва отначало.

* * *

Езерото в Крой беше скрито в хълмовете на пет километра на север от къщата. До него можеше да се стигне само по един примитивен път, който беше много стръмен и завършваше горе при ловните площи след серия от остри бързи завои.

Не беше естествен водоем. Преди много години тази долчинка, която беше обградена от северните хълмове и извисяващата се кула на Кригън Дъб, е била място за усамотение далеч от всичко, както и местообитание на орли, елени, диви котки, яребици и големи свирци. В Крой все още можеше да се видят стари черно-бели снимки на долчинката такава, каквато е била тогава, с едно ручейче, оградено от стръмни брегове, при които водата бе по-буйна. Имаше обори и кошари, които бяха порутени, без покриви, със сринати гранитни стени. Но тогава първият лорд Балмерино — дядото на Арчи, който имал голямо богатство за харчене и страст към лова на пъстърва, решил да си направи езеро. Съответно била построена язовирна стена — здрава, висока близо четири метра или дори повече и достатъчно широка, за да може по нея да кара превозно средство чак до върха й. Сложили шлюзове, които да пазят от преливане, и когато язовирната стена била завършена, те били затворени и пътят на ручейчето — запушен. Бавно водата се надигала, а изоставените земеделски имоти били потопени завинаги. Заради размерите на язовирната стена човек, който се приближава към нея за първи път, не вижда водата, докато не се изкачи на последния хребет преди нея, когато огромните размери на язовира се разкриват изведнъж пред тях — дълъг близо четири километра и широк близо два. В зависимост от часа или сезона водата блести със синкав блясък или пък се размътва от оловносиви вълнички, или пък е тиха и гладка като стъкло на вечерна светлина, отразяваща бледата луна, чието спокойствие се нарушава само от време на време при преминаването на някоя риба.

Беше построена къща за лодки, здраво укрепена и достатъчно голяма, за да подслони две лодки, и с допълнителна стая, в която може да се правят пикници при лошо време. Но не само рибарите ходеха на язовира. Поколения деца го бяха нарекли като своето специално място. Овце пасяха по заобикалящите хълмове, а късо окосената трева до бреговете беше прекрасно място за издигане на палатки, за игри с топка, за организиране на мачове по крикет. Семейство Блеър и Еърд заедно със свои приятели се бяха научили да хвърлят мрежи за пъстърва от бреговете на язовира и бяха преодолели първите си опити за плуване в леденостудените му води. Дълги и щастливи дни са прекарвали те в строене на салове или на импровизирано кану, храбро пускайки ги в дълбоките води, където неизбежно винаги са потъвали.

* * *

Претовареното субару със задвижване на четирите колела, което Вирджиния караше, тракаше и друсаше нагоре по последните километри от пътя, докато предницата му почти сочеше към небето. Ноел, който вече беше прекарал половин час в това неудобство, реши, че на връщане ще мине този път пеш. Вирджиния му бе предложила тя да кара, защото, както много правилно изтъкна, тя познава пътя, а Ноел не. А на Вайълет много правилно й бяха отстъпили мястото на предната седалка, където тя седна и взе в себе си тортата да я пази върху коленете си. На задната седалка нещата не бяха много лесни. Еди Файндхорн, за която Ноел беше слушал много, се оказа широкоплещеста дама, която зае толкова много място, че Ноел се оказа принуден да вземе Алекса върху коляното си. Тя се приведе, седнала върху коляното му, а тежестта й сякаш ставаше все по-голяма с всяко раздрусване и заплашваше да причини схващане на бедрените му мускули. Но при всяко подскачане на колата тя си удряше главата в покрива и той реши, че е неуместно да прибави и своите забележки към така или иначе неприятната ситуация.

Спряха два пъти. Единият път — при къщата на Крой, където Вирджиния трябваше да провери дали семейство Балмерино са тръгнали за тържеството. Вратата беше заключена, а къщата — празна, така че очевидно бяха тръгнали. Втората спирка беше, за да слязат да отворят вратата за елени и после да я затворят, като преминат. Там Алекса пусна двата шпаньола, които през останалата част от пътя тичаха зад бавно напредващата кола. На Ноел му се искаше да беше пуснат навън да тича с тях, но сега вече беше малко късно за такива предложения.

Защото като че бяха почти стигнали. Вайълет надникна през прозореца и обяви:

— Запалили са огъня.

Алекса се промъкна през прозореца, за да види, което причини още по-голям дискомфорт на Ноел.

— Откъде знаеш?

— Вижда се пушек.

— Сигурно са си донесли разпалки — обади се и Еди.

— Вероятно са използвали изгорял от слънцето пирен — каза Алекса. — Или са търкали два камъка, докато запалят огън, като бойскаутите. Надявам се Люсила да не е забравила ключа за къщата за лодки. Може да отидеш за риба, Ноел.

— В момента единственото, което искам, е да си върна малко чувствителността в краката.

— Съжалявам. Ужасно тежка ли съм?

— Не, изобщо не си тежка. Просто краката ми са изтръпнали.

— Може би развиваш гангрена.

— Може би.

— Може да се случи за един миг, а после се разпространява в цялото тяло като пожар в суха гора.

— За бога, Алекса, какви ги говориш — възмути се Еди.

— О, той ще оцелее — отговори й гневно Алекса. — Освен това почти стигнахме.

Което се оказа истина. Дяволският път постепенно стана равен, повече не друсаше, а субаруто вървеше гладко по полегатата трева и най-накрая спря. Вирджиния изключи двигателя. Ноел веднага отвори вратата, леко свали Алекса навън и благодарно я последва. Той се изправи, протегна схванатите си крака и беше връхлетян от ярката слънчева светлина, въздуха, цветовете, водата, пространството, ароматите, вятъра… Беше студено… по-студено, отколкото долу с подслона, който им осигуряваше долината, но той беше толкова смаян от всичко, което виждаше, че почти не забеляза хапливия студ. Отново беше впечатлен както от величието и очевидното великолепие на Крой. Не беше допускал, че язовирът ще е толкова голям, толкова красив. Трудно му беше да повярва, че тази огромна шир от селски площ, хълмове, ловни участъци принадлежи на един-единствен човек. Всичко беше в толкова голям мащаб, толкова разточително, толкова богато. Като се огледа около себе си, видя къщата за лодки със сложни фронтони и прозорци, с ленд роувъра, който вече беше паркирал само на няколко метра от нея, с грубо построеното барбекю, откъдето вече се издигаше пушек.

Видя двама мъже на каменистия бряг долу, които търсеха плаващи във водата дървета. Чу високия зов на една яребица от хълма високо над него, а после от много далеч, някъде в долчинката, се чу гръм на пушки.

Всички други вече бяха излезли от колата. Алекса беше отворила задната врата и беше пуснала малкото си кученце. Двата шпаньола на Вирджиния още не се бяха появили, но вероятно щяха да пристигнат всеки момент. Вайълет вече се беше запътила надолу към къщата за лодки. По едно време едно момиче отвори вратата и се появи оттам:

— Здравейте! Най-сетне пристигнахте. Честит рожден ден!

Новите членове на групата бяха представени на всички и веднага щом приключиха с тази скучна задача, всички се захванаха с работа. На Ноел му стана ясно, че има добре организирана схема за тези традиционни събирания. Субаруто беше разтоварено, запалиха огън с пръчки и дървени въглища. Големите сгъваеми маси бяха пренесени на ръка от къщата за лодки и бяха поставени наоколо с големи шарени покривки върху тях. Храна, чинии, салати, чаши — всичко това беше подредено отгоре. Килимчетата бяха разстлани върху мекия пирен. Двата шпаньола, които бяха останали без дъх, се шляеха на върха на хълма, изплезили език, но като видяха водата, се запътиха веднага натам. Там охладиха краката си, пиха жадно и после се сгромолясаха на тревата, изтощени от дългото пътуване. Еди Файндхорн, която вече си беше сложила голяма бяла престилка, разопаковаше наденичките и телешките бургери и когато въглищата почнаха да се превръщат в жар, започна да готви. Димът се сгъсти. Розовите й бузи ставаха все по-розови от горещината, а вятърът разрошваше косата й.

Една по една идваха и други коли, от които излизаха още и още гости. Виното беше отворено и те стояха наоколо с чаши в ръка или пък се настаняваха удобно върху постланите килимчета. Слънцето продължаваше да грее. Тогава по стръмния склон на хълма се появи Джулиан Глоксби, енорийският пастор на Страткрой, заедно с жена си и с Дермът Хъником. Тъй като никой от тях нямаше достатъчно здрава кола, която да се справи с този терен, те бяха дошли дотук пеш и изглеждаха доста задъхани, въпреки че всичките бяха с удобни туристически обувки и пръчки да се подпират. Дермът имаше раница на гърба си, от която излезе неговият принос за празника — шест пъдпъдъчи яйца и бутилка вино от бъз.

Люсила и Алекса бяха на масата и мажеха с масло питките, тези сладки бели питки, които бяха задължителни за всеки шотландски пикник. Вайълет гонеше осите далеч от тортата си, а кучето на Алекса открадна една пареща наденичка и се изгори.

Тържеството щеше да започне.

* * *

— Ще ти направя подарък — каза Вирджиния, като издърпа няколко стъбла от тръстиката, която растеше по брега на реката.

— Какво ще направиш? — попита Конрад.

— Почакай, гледай и ще разбереш.

Храната на пикника вече беше изядена, кафето — изпито и те бяха тръгнали далеч от другите покрай язовирната стена, а после се бяха изкачили по източния бряг на язовира, където под действието на ветровете и високите води през годините торфеният бряг бе ерозирал и се бе формирал тесен плаж от блестящи малки камъчета. Никой друг не ги беше последвал, освен двата шпаньола и те бяха съвсем сами.

Той стоеше нетърпелив и я гледаше. От джоба на кадифения си панталон тя извади парче овча вълна, което беше взела от една бодлива ограда. Тя я изви, за да получи нишка, и с нея омота стъблата, така че се получи сноп. После започна да сплита стъблата и да ги огъва, а те се въртяха като спиците на колело. В ръцете й се оформяше малка кошничка, която накрая стана като чаша за чай.

Той я гледаше удивен:

— Кой те научи да правиш това?

— Вай. А тя пък се е научила като дете от жената на стар калайджия. Ето. — Тя прибра последните краища на стъблата и вдигна кошничката пред него, за да й се полюбува.

— Много добре е оформена.

— Сега ще я напълня с мъх и цветя и ти ще имаш едно малко украшение.

Тя се огледа наоколо и като забеляза мъх върху скалите, го откъсна с нокти и го сложи в малката кошничка. Те продължиха да се разхождат бавно, а Вирджиния спираше от време на време, за да откъсне някоя камбанка или клонка от пирен или глухарче, и добавяше всичко това към малкото си творение. Най-накрая, доволна от резултата, тя му го подаде.

— Ето. За спомен, Конрад. Сувенир от Шотландия.

— Наистина е много красива — каза той, докато взимаше кошничката. — Но нямам нужда от сувенир, защото никога няма да забравя нищо от това, което се случи.

— Тогава — каза тя безгрижно — можеш да я хвърлиш.

— Не бих го направил.

— Тогава я сложи в чаша с вода — така нито ще повехне, нито ще умре. Може да си я вземеш в Америка. Но ще трябва да я скриеш в чантата си или на митницата ще те хванат за износ на растителни зародиши.

— Може би ще я изсушиш и така ще остане завинаги.

— Да, може би.

Те продължиха да вървят срещу брулещия ги вятър. Към брега се спускаха малки кафяви вълнички, а навътре се носеха две рибарски лодки, в които рибарите бяха погълнати от мисълта за хвърлените във водата корди. Вирджиния спря, наведе се да вземе едно камъче и го хвърли като за жабка.

То отскочи шест-седем пъти, преди да потъне.

— Кога си заминаваш? — попита тя.

— Моля?

— Кога се връщаш вкъщи?

— Резервирал съм си билет за другата седмица в четвъртък.

Тя потърси още един камък. После каза:

— Може би ще дойда с теб.

Намери камък и го хвърли. Провал. Той веднага потъна. Тя се изправи и се обърна с лице към него. Вятърът вееше косата й върху бузите. Той погледна в удивителните й очи.

— Защо би го направила?

— Чувствам, че имам нужда да се махна.

— Кога го реши?

— Мисля си го от няколко месеца.

— Това не е отговор на въпроса ми.

— Добре. Вчера. Реших го вчера.

— Колко общо имам аз с решението ти?

— Не знам. Но не си само ти. И Едмънд, и Хенри също. Всичко. Всичко ме смачква. Имам нужда от време за себе си, сама. Имам нужда да се дистанцирам и да погледна на нещата отдалеч, да ги видя в перспектива.

— Къде ще отидеш?

— В Лийспорт. В старата къща. При баба и дядо.

— Къде съм аз в сценария ти? Някъде наоколо ли?

— Ако искаш. Надявам се, че да.

— Не съм сигурен дали оценяваш в какво се въвличаш.

— Така ли, Конрад?

— Ще се пързаляме върху много тънък лед.

— Няма нужда да излизаме в средата на леда. Можем да стоим по краищата.

— Не мисля, че бих искал да го направя.

— И аз не съм сигурна за себе си.

— При положение че от мъжа ти и детето ти ще ни дели цял един океан, няма да се чувствам като отрепка, но вероятно ще почна да се държа така.

— Това е риск, който съм готова да поема.

— В такъв случай няма да казвам нищо повече.

— Това е, което исках да чуя.

— Освен че тръгвам с „Пан Ам“ в единайсет сутринта от Хийтроу.

— Ще видя дали ще успея да се кача на същия самолет.

* * *

Най-лошото на остаряването според Вайълет беше, че в най-неподходящите моменти щастието можеше да ти избяга. Тя трябваше да се чувства много щастлива сега, но не беше.

Сега празнуваше рождения си ден и според всички намерения и приготовления всичко бе перфектно. Нито една жена не би могла да желае повече. Тя седна на меко върху пирена високо над язовира, а слънцето продължаваше упорито да изпраща лъчите си през есенното небе като че ли напук на зловещия куп облаци, които се събираха на запад. Далеч надолу се виждаше много добре, като че ли гледаш през обратната страна на телескоп, как пикникът продължаваше по своята си програма, а няколко малки групи бяха изчезнали — всяка в различна посока, занимавайки се с нещо различно. Двете лодки бяха във водата. В едната Джулиан Глоксби и Чарлз Фъргюсън-Кромби ловяха риба, а в другата бяха Люсила и нейният млад австралийски приятел. Дермът бе тръгнал сам, за да търси диви цветя. Вирджиния и Конрад Тъкър бяха тръгнали нагоре към върха на язовирната стена и сега можеше да ги види как вървят един до друг по тесния бряг от далечната страна на язовира. Двата шпаньола на Едмънд ги следваха. От време на време те спираха, сякаш говореха задълбочено, или пък спираха и хвърляха в язовира някое малко плоско камъче, което се плъзгаше и отскачаше от блестящата водна повърхност. Другите бяха решили да останат около останките от огъня и се излежаваха мързеливо на припек. Еди и Алекса седяха заедно, а госпожа Глоксби, която беше рядкост да видиш седнала, сега плетеше, четеше книга и се наслаждаваше на спокойствието.

Вайълет чуваше тихи звукове — лек повей на вятъра, високи гласове, плясък на гребла, птичи зов. От време на време се чуваше и пукот на пушки от далечната долчинка, който вятърът носеше към тях през хребета Кригън Дъб.

Всичко беше точно както трябваше да бъде, и все пак й беше тежко на сърцето. Това е така, защото знам твърде много, си казваше тя. Аз съм пазителят на твърде много тайни. Иска ми се да бях невежа и спокойна. Иска ми се да не знаех, че Вирджиния и Конрад Тъкър… този представителен и привлекателен американец… са любовници. Да не знаех, че Вирджиния е в някаква житейска криза, че сега, като го няма Хенри, е способна да вземе разрушителни решения. Бих искала да знам, че Еди вече не страда за бедната Лоти, но…

А по същото време имаше някои неясноти, които бих предпочела да се изяснят. Бих искала да знам, че Ноел няма да разбие сърцето на Алекса. Че Хенри не се измъчва заради майка си. Бих искала да знам какво се случва в неразгадаемия ум на Едмънд.

Нейното семейство. Едмънд, Вирджиния, Алекса, Хенри и Еди. Любовта и близките отношения могат да носят радост, но със същата вероятност могат да се превърнат в ужасно тежък воденичен камък, окачен на врата ти. А най-лошото бе, че тя се чувстваше безполезна, защото нямаше абсолютно нищо, което можеше да направи, за да реши тези проблеми.

Тя въздъхна. Въздишката й беше висока и лесно можеше да я чуят. Когато осъзна това, Вайълет се стегна, сложи жизнерадостната физиономия на лицето си и се обърна към мъжа, който лежеше подпрян на единия лакът до нея.

Тя каза първото нещо, което й хрумна:

— Обичам цветовете на природата тук, защото ми напомнят най-красивия туид. Червеникавокафяв и лилав, и тревистозелен, и торфено кафяв. А обичам красивия туид, защото ми напомня тази гледка. Колко умно от страна на хората е, че са успели да подражават на природата толкова съвършено.

— За това ли си мислеше досега?

Тя знаеше, че той не е глупак. Поклати глава и призна:

— Не. Мислех си… че не е същото.

— Какво не е същото? — попита Ноел.

Вайълет не беше сигурна защо той бе дошъл с нея. Тя не го беше поканила на тази разходка, а той не бе предложил да я придружи. Тя просто беше тръгнала нагоре по хълма, а той я бе последвал, като че ли без думи бяха направили предварително уговорено споразумение. И те се катереха заедно, като Вайълет водеше по тясната пътека за овце, спираше от време на време, за да се полюбува на гледката, която ставаше все по-обширна, да погледа полета на яребиците, да откъсне клонка бял пирен. Когато стигна върха на хребета, тя седна на земята за малка почивка, да си поеме дъх, а той се настани удобно до нея. Тя беше трогната, че бе избрал да дойде с нея, и част от резервираността, която изпитваше към него, се бе стопила.

Защото при първата им среща беше много предпазлива. Въпреки че беше подготвена да хареса младежа, когото Алекса бе избрала, тя бе оставила защитните си стени високо вдигнати, за да не позволи да я спечели някаква крехка бляскава фасада или твърде очевиден чар. Хубавата му външност, високият му силует, светлите му и интелигентни очи я бяха сварили неподготвена, а фактът, че е син на Пенелопе Кийлинг, допълнително бе разклатил защитните й стени. Още нещо беше хвърлило сянка върху празничния й ден — Ноел й беше казал, че Пенелопе е починала, което поради някаква причина се оказа болезнено. Изпълнена със съжаление, знаеше, че може да вини единствено себе си за това, че изобщо не се беше свързала с тази жизнена и пленителна жена. А сега беше твърде късно.

— Кое не е същото? — отново попита той.

Тя си събра разпилените мисли:

— Моят пикник — отговори, събирайки мислите си, разхвърчали се в различни посоки.

— Пикникът е прекрасен.

— Но различен. Нещо липсва. Няма го Хенри, няма ги и Едмънд, и Изабел Балмерино. За първи път тя пропуска тържество за рождения ми ден, но трябваше да отиде в Корихил, за да помогне на Верена Стейнтън да подреди цветята за танците утре вечер. А колкото до любимия ми внук Хенри, той бе приет в училище пансион за следващите десет години. Докато го завърши и се върне, аз вероятно ще бъда два метра под земята. Поне се надявам да бъда. Не ми се мисли какво ще е, ако доживея до осемдесет и осем. Твърде стара звуча. Може би ще завися от децата на някого да се грижат за мен. Това е единственият ми страх.

— Не мога да си те представя зависима от когото и да било.

— Старческото оглупяване идва при всички рано или късно.

Те замълчаха. В далечината се чу още един плясък и след това — един-единствен изстрел, чието ехо се разнесе над хълмовете към тях.

Вайълет се усмихна:

— Най-сетне, изглежда, ловците имат успешен ден.

— Кой стреля?

— Предполагам, че са членовете на синдиката, които са се оказали тук точно сега. И Арчи Балмерино е с тях. — Тя се обърна, за да се усмихне на Ноел. — Ти стреляш ли?

— Не. Дори никога не съм имал оръжие. Не ме отгледаха по този начин. Отраснах в Лондон.

— В тази прекрасна къща на „Оукли стрийт“?

— Точно така.

— Какъв щастлив младеж си бил.

— Срамно е, но не се чувствах като щастливец. — Той поклати глава. — Бяха ме пратили на дневно училище и се смятах за дете с трудна съдба, защото майка ми не можеше да си позволи да ме прати в Итън или Хероу. Освен това баща ми ни беше напуснал и се бе оженил за друга жена. Не ми липсваше, защото едва го познавах, но по някакъв странен начин това ме измъчваше.

Тя не изрази някакво съчувствие към него, а вместо това, мислейки за Пенелопе Кийлинг, каза:

— Не е лесно за сама жена да отгледа цяло семейство.

— Не мисля, че изобщо са ми минавали такива мисли през главата тогава.

Вайълет се засмя, оценявайки откровеността му.

— Младостта е за младите. Но ти си се радвал на компанията на майка си?

— Да. Но от време на време имахме най-глупавите караници. Обикновено за пари.

— За това се карат повечето семейства. А не си представям тя да е била материалистка.

— Точно обратното. Тя си имаше собствена философия за живота и селекция от домашни мъдрости, към които се обръщаше в моменти на стрес или пък по средата на наистина яростни спорове. Една от тях беше, че щастието е да се възползваш максимално от това, което имаш, а богатството е да се възползваш максимално от това, което притежаваш. Звучеше правдоподобно, но така и не разгадах логиката.

— Може би си имал нужда от повече от няколко мъдри думи.

— Да. Имах нужда от повече. Имах нужда да не се чувствам аутсайдер. Исках да бъда част от различен начин на живот, да имам различно обкръжение. Офисът. Стари къщи, стари фамилии, стари имена, стари пари. Отгледаха ни с убеждението, че парите нямат значение, но аз знаех, че това е истина само ако имаш много пари.

— Не съм съгласна, но разбирам — каза Вайълет. — Тревата винаги е по-зелена от другата страна на хълма, а е в човешката природа да искаш това, което не можеш да имаш.

Тя се замисли за къщата на Алекса на „Овингтън стрийт“, която беше едно малко бижу, и за финансовата стабилност, която беше наследила от баба си, и усети леко вълнение и безпокойство.

— Най-лошото е — продължи тя, — че когато стигнеш до зелената трева, откриваш, че всъщност никога не си я искал.

Той стоеше безмълвен и тя се намръщи.

— Кажи ми — каза тя рязко, стигайки веднага до същината на въпроса, — какво мислиш за всички нас?

Ноел беше изненадан от прямотата й.

— Аз, аз нямах почти никакво време, за да си изградя мнение.

— Глупости. Естествено, че си си изградил. Мислиш ли например че и ние сме офис, както ти го дефинира? Мислиш ли, че всички сме много велики?

Той се засмя. Може би развеселеността му прикриваше, че се бе засрамил. Тя не можеше да е сигурна.

— Не знам дали сте велики. Но трябва да призная, че водите доста охолен живот. За да се постигне такъв начин на живот на Юг, човек има нужда от десетки милиони.

— Но това е Шотландия.

— Точно така.

— И смяташ ли, че сме велики?

— Не. Просто различни.

— Не сме различни, Ноел. Обикновени сме. Най-обикновените хора, които са благословени с добрия късмет да бъдат отгледани и да живеят в тази несравнима страна. Признавам си, че има титли, земи, големи коне и определен феодализъм, но ако разкопаеш под повърхността на всеки един от нас, ако се върнеш едно-две поколения назад, ще видиш скромни земеделци, мелничари, овчари, фермери. Системата с клановете в Шотландия е уникална и е много необикновено нещо. Никой човек не е нечий слуга, а е част от семейството. Поради тази причина средностатистическият шотландец не се разхожда белязан. Той е горд. Той знае, че е толкова добър, колкото си и ти, а може би дори и малко по-добър. Освен това Индустриалната революция и викторианските пари превърнаха в огромна заможна средна класа трудолюбивите занаятчии. Арчи е трето поколение лорд, но дядо му е направил състоянието си в тежката текстилна индустрия и е отгледан по улиците на града. А относно моя баща — той е започнал живота си като босия син на земеделец от остров Люис. Но е бил благословен с ум, талант и начетеност. Амбициите му помогнаха да спечели стипендии и в крайна сметка завърши медицина. Той стана хирург, просперира и достигна големи висини — председател на катедрата по анатомия към Единбургския университет и рицарско звание — сър Хектор Ейкънсайд. Звучно име, нали? Но той си остана мъж без горделивост и лицемерие, поради което беше не само уважаван, но и обичан.

— А майка ти?

— Майка ми има съвсем различен произход. Трябва да призная, че тя наистина беше доста важна личност. Лейди Примроуз Мар, дъщеря на старо и известно семейство от пограничните области между Шотландия и Англия, което по своя вина беше успяло да обеднее напълно. Известна беше с красотата си. Дребна и елегантна, със сребърно руса коса, събрана на кок, който сякаш щеше да счупи крехкото й вратле под тежестта му. Баща ми я е видял за първи път на някакъв бал или прием в Асембли Руумс и веднага се е влюбил в нея. Не мисля, че тя някога го е обичала, но тогава той вече си е бил изградил име и е бил някой, който би й бил от полза. Тя бе достатъчно интелигентна, за да осъзнае какво е положението й. Семейството й, макар че едва ли е одобрявало този брак, не е имало никакви възражения… вероятно са били доволни, че ще хранят едно гърло по-малко.

— Щастливи ли бяха?

— Мисля, че да. Мисля, че си пасваха много добре. Живяха във висока, проветрива къща в Хериът Роу. Там съм родена и аз. Майка ми винаги се е наслаждавала на Единбург, на обществения живот там, приятели да идват и да си отиват, на театрите, концертите, баловете и приемите. Но баща ми бе човек на природата и сърцето му си остана вечно при хълмовете. Винаги е обичал Страткрой и идваше всяко лято по време на ежегодната си риболовна ваканция. Когато бях на около пет години, купи земя на юг от реката и построи Балнайд. Той все още работеше, а аз ходех на училище, така че в началото Балнайд беше просто място за ваканциите. За мен беше рай и аз живеех за летата, които прекарвах там. Когато най-накрая се пенсионира, той отиде в Балнайд. Майка ми смяташе, че е ужасна идея, но той имаше твърдоглава жилка в характера си, която се прояви, и в крайна сметка тя се съгласи и просто се опита да извлече максималното от ситуацията. Напълни къщата с гости и организираше всяка вечер парти. Но запазихме къщата в Хериът Роу и когато беше много дъждовно или пък духаха пронизващи зимни ветрове, тя неизменно си намираше някакво оправдание да се върне в Единбург или да замине за Италия или за Южна Франция.

— А ти?

— Казах ти. За мен беше рай. Бях просто дете, а вече бях голямо разочарование за мама. Бях не само ужасно голяма и дебела, но и обикновена. Извисявах се над връстниците си и бях пълен провал, що се отнася до уроците по танци, защото никое момче не искаше да танцува с мен. В обществото в Единбург изпъквах като подут палец, но в Балнайд сякаш нямаше значение как изглеждам, и можех да бъда себе си.

— А съпругът ти?

— Моят съпруг ли? — на лицето на Вайълет се появи топла усмивка, която преобрази чертите, които времето беше оставило. — Моят съпруг беше Джорди Еърд. Разбираш ли, аз се ожених за най-добрия си приятел и след трийсет години все още бях женена за най-добрия си приятел.

— Немного жени могат да кажат подобно нещо. Как се срещнахте?

— На едно събиране за ловните площи на Кригън Дъб. Бяха помолили баща ми да стреля с лорд Балмерино и той ме помоли да го придружа, защото майка ми беше на някакво пътешествие по Средиземноморието. Винаги беше една от най-хубавите награди за мен да ходя на лов с баща ми, заради което правех всичко възможно, за да бъда полезна — носех чантичката с патрони и стоях тихо и кротко като мишка до него.

— Джорди един от ловците ли беше?

— Не, Ноел. Джорди беше синът на главния пазач на лорд Балмерино.

— Оженила си се за сина на пазача на дивеч? — Ноел едва можеше да удържи удивлението си, но в гласа му се усещаше и възхищение.

— Да. Напомня малко малката лейди Чатърли, нали? Но мога да те уверя, че изобщо не беше така.

— Но кога се е случило всичко това.

— В началото на двайсетте години на двайсети век. Бях на десет, а Джорди — на петнайсет. Реших, че е най-красивото момче, което някога съм виждала, и когато дойде време да обядваме на пикник, аз си взех сандвичите и отидох там, където сядаха пазачите и викачите, и обядвах с него. Може да се каже, че му бях хвърлила око. След тази случка той вече ми беше приятел, превърнах се в негова сянка, а той ме взе под крилото си. Вече не бях сама, бях с Джорди. Прекарвахме по цели дни заедно, винаги навън, сред природата. Научи ме да хвърлям въдица за сьомга и да ловя с голи ръце пъстърва. Понякога вървяхме с километри и той ми показваше скритите местенца, където пасяха елени, и високите върхове, където гнездяха орли. И след цял един ден, прекаран по тресавищата, той ме водеше вкъщи при семейството си… там, където сега живее Гордън Гилък — пазачът на Арчи… а госпожа Еърд ме хранеше с пита и тиквена кифла и ми сипваше силен черен чай от най-хубавия й бляскав чайник.

— Майка ти нямаше ли възражения срещу това?

— Мисля, че беше доста доволна, че не й се пречкам вече. Знаеше, че няма да направя някоя глупост.

— А Джорди последва ли стъпките на баща си?

— Не. Както собственият ми баща, и той беше умно и учено момче и се справяше добре в училище. Мисля, че на баща ми му напомняше много за самия него, и затова го окуражаваше много. Благодарение на това Джорди спечели стипендия за граматическото училище в Релкърк и след като завърши, го взеха като чирак в една фирма за счетоводители.

— А ти?

— Тъжно, но трябваше да порасна. И то изведнъж, когато станах на осемнайсет, и майка ми осъзна, че грозното й патенце е станало грозна патица. Въпреки размерите ми и липсата на социално благоприличие тя реши, че трябва да се „появя“ — да изкарам един сезон в Единбург и да ме представят на кралските особи в двореца Холи рууд Хаус. Това беше последното нещо, което исках, но Джорди вече беше заминал и живееше в общежитията в Релкърк, и след дълги размишления реших, че ако се съглася с нейния ужасен план и съм любезна, тогава може би тя с времето ще приеме, че Джорди Еърд е единственият мъж на света, за когото бих могла да се оженя. Сезонът и появата ми, както вероятно се досещаш, бяха пълен провал. Фарс. Облечена в огромни вечерни рокли, всичко в сатен и блясък, приличах на палячо. В края на сезона никой не ме потърси, не ме поиска и не бях сгодена. Майка ми, която беше дълбоко засрамена, ме върна в Балнайд и аз почнах да се занимавам с цветята в градината и да разхождам кучетата… и да чакам Джорди.

— Колко време го чака?

— Четири години. Докато завърши образованието си и бе в положение да издържа съпруга. Аз имах собствени пари, естествено. Фонд с пари, който ми беше поверен, когато станах на двайсет и една, и съвсем спокойно можехме да живеем с това, но Джорди не искаше и да чуе за това. Така че продължих да чакам. Докато не дойде великият ден, когато той взе и последните си изпити. Помня, че бях в банята и къпех кучето. Бях го завела на разходка и се беше отъркаляло в нещо отвратително. И там си стоях, с престилка, прогизнала и миришеща на карболова киселина. И тогава вратата на банята се отвори със замах — там стоеше Джорди, беше дошъл да ми иска ръката. Това беше най-романтичният момент в живота ми.

И оттогава имам някаква слабост към миризмата на карболова киселина.

— Как реагираха родителите ти?

— О, те го очакваха от години. Баща ми беше много доволен, а майка ми се примири. След като беше преживяла мъката по това, какво ще кажат елегантните й приятели, мисля, че беше решила, че е по-добре за мен да се оженя за Джорди Еърд, отколкото да остана стара мома, която й се мотае в краката и пречи на елегантния й живот. Така че през ранното лято на 1933-та с Джорди най-накрая се оженихме. И заради майка ми се оставих да ме стегнат в корсет с дантела и да ме закопчаят в бял сатен, който беше толкова твърд и лъскав, че се чувствах като обвита с картон. След приема се качихме с Джорди в малкия му остин и отидохме в Единбург, където прекарахме първата си брачна нощ в хотел „Каледониън“. Помня как се съблякох в банята, свалих си роклята, с която пътувах, развързах дантелените връзки и ги пуснах тържествено в кошчето за боклук. Тогава се зарекох, че повече няма да позволя на никого да ме накара да облека корсет. И никой никога не го е правил. — Тя избухна в жизнерадостен смях и удари с палец по коляното на Ноел. — Така че, разбираш ли, през първата си брачна нощ се сбогувах не само с девствеността си, но и с дантелените връзки. Трудно е да се каже кое ми достави по-голямо удоволствие.

Той се смееше.

— Бракът ви щастлив ли беше?

— О, много щастлив. Толкова щастливи години прекарахме в една малка къщичка с тераса в Релкърк. Тогава се роди Едмънд и в живота ни се появи Еди, дъщерята на един дърводелец от Страткрой. Беше на осемнайсет. Дойде при мен като прислужница, която да помага при гледането на детето, и оттогава сме все заедно. Бяха добри времена. Толкова добри, че се преструвах, че не забелязвам надвисналите над нас буреносни облаци на войната. Но тя все пак се случи. Джорди постъпи в Шотландската дивизия и отиде във Франция. През май 1940-а го взеха в плен и го затвориха в Сен Валери. Не го видях пет години и половина. Ние с Еди и Едмънд се преместихме отново в Балнайд — при родителите ми, и заедно чакахме войната да свърши. Но те остаряваха и когато бе сключен мирът, и двамата бяха починали вече. Така че, когато най-накрая освободиха Джорди, той се върна именно в Балнайд, където останахме до края на съвместния си живот.

— Кога почина?

— Около три години след като Едмънд се ожени за първи път — за майката на Алекса. Всичко се случи удивително бързо. Толкова добре си живеехме. Правех планове — за градината, за къщата, за ваканциите и пътуванията, които щяхме да предприемем заедно, като че ли щяхме да живеем вечно. Така че бях съвсем неподготвена, когато осъзнах, че здравето на Джорди се влошава. Бе загубил апетит и отслабна. Оплакваше се от неясен дискомфорт и болки. Първоначално, отказвайки да се плаша, си казах, че това е просто някакво смущение в храносмилателната система, причинено от престоя му във военните лагери. Но най-накрая се консултирахме с лекар, а после — и със специалист. Джорди влезе в главната болница в Релкърк за така наречените на този етап тестове. Резултатът ми бе съобщен от специалист. Той седна от другата страна на бюрото си срещу мен в един офис, облян в слънчева светлина, и беше много любезен. Когато свърши да ми обяснява, му благодарих много, станах, излязох от стаята и слязох долу по дългите коридори, чийто под сякаш беше от гума. Слязох долу, където Джорди лежеше настрани, с няколко възглавници, подложени като подпора. Бях му донесла жълти нарциси от Балнайд, подредих ги в една ваза до леглото и им сложих много вода, за да не изсъхнат или умрат. Но Джорди почина две седмици по-късно. Едмънд беше там с мен, но без Карълайн, жена му. Тя беше бременна и страдаше от характерното гадене. Единствено мисълта, че скоро ще се роди Алекса, ме държеше през онези ужасни мрачни дни. Джорди го нямаше, но друго малко същество беше на път, сякаш за да затвърди законите на кръговрата на живота. Това е една от причините Алекса винаги да е била по-специална за мен.

След малко Ноел каза:

— И ти си специална за нея. Толкова много ми говори за теб.

Вайълет замълча. Появи се вятър, от който тревата сякаш потръпна. Той предвещаваше дъжд. Тя погледна към небето, където се скупчваха облаци. Идваха от запад, замъглявайки хълмовете и затъмнявайки по-ниските склонове със сянката си.

— Днес беше много хубав ден — каза тя. — Надявам се, не мислиш, че е пропилян. Дано не съм те отегчила.

— Нито за миг.

— Започнах с опит да ти докажа една гледна точка и завърших с историята на живота ми.

— Чувствам се привилегирован.

— Алекса идва — каза тя.

Той стана и изтупа късчетата трева от ръкавите на пуловера си.

— Да. Ето я.

Те я гледаха как се приближава и си прокарва път по стръмната пътека нагоре с младежка бързина и енергия. Носеше дънки и тъмносин пуловер, светлочервената й коса беше разрошена, бузите й се бяха зачервили от вятъра и слънцето, както и от усилията, които полагаше, за да се качи. Вайълет си помисли, че изглежда абсурдно млада. И изведнъж осъзна, че трябва да каже още нещо.

— Бях толкова голяма късметлийка. Омъжих се за мъж, когото обичах. Само се надявам същото нещо да се случи на Алекса.

Ноел бавно обърна глава и погледите им се срещнаха.

— Вирджиния ми каза да пазя съветите за себе си и да не се меся. Но мисля, че вече знаеш колко много тя те обича, и не мога да понеса да я видя наранена. Не те притискам, но искам да си внимателен. И ако трябва да я нараниш, трябва да го направиш сега, преди да е станало твърде късно. Със сигурност държиш на нея достатъчно, за да си способен да го направиш?

Лицето му остана безизразно, но погледът му беше спокоен. След малко каза:

— Да. Държа на нея.

Сякаш съдбата се смили над тях и нямаше повече време за разговори. Алекса беше там, достатъчно близо, за да чуе всичко. Тя стъпваше тежко последните няколко метра, които ги разделяха, и когато стигна, се отпусна грохнала в мекия пирен до Ноел.

— За какво си говорихте вие двамата досега? Седите тук цяла вечност.

— За туй-онуй — каза небрежно баба й.

— Изпратиха ме и да ви кажа, че може би е време да почнем да събираме багажа. Фъргюсън-Кромби трябва да ходят на някаква празнична вечеря и предложиха да закарат семейство Глоксби и Дермът Хъником в Крой. Както и да е, скоро ще завали, небето става все по-черно.

— Да — каза Вайълет.

Тя видя, че лодките в язовира се прибират. Някой беше изгасил с вода огъня, а гостите й вече бяха на крака, сгъваха килимчета и товареха отново колите.

— Да, време е да си тръгваме.

Тя се опита да се изправи, но Ноел, който бе станал преди нея, с готовност й подаде ръка.

— Благодаря ти, Ноел.

Тя изтупа пирена от дебелата си пола от туид и погледна за последно пейзажа. Всичко беше приключило, още една година.

— Хайде.

И тя ги поведе надолу по пътеката.

* * *

Ноел се събуди в мрака от изгаряща го жажда. И от нещо дори още по-належащо. Той анализира ситуацията и осъзна, че това е надигащото се физическо желание за любов и за Алекса. Той полежа малко с пресъхнала уста, самотен, раздразнен в това непознато легло в непознатата спалня с широко отворени прозорци към тъмната и ветровита нощ навън, не светеше нищо, не минаваха коли, а единственият звук беше шепотът на вятъра в най-горните клони на дърветата. Той се сети с носталгия за Лондон, за „Овингтън стрийт“, където бе живял удобно през последните два месеца. Ако се събудеше жаден в Лондон, трябваше само да протегне ръка и да намери чашата изворна вода, която Алекса му приготвяше всяка вечер с резен лимон. Ако през малките часове на нощта или сутринта се събудеше с желание да я има, трябваше само да се обърне на другата страна в пухеното легло, да се протегне и да я придърпа към себе си. Тя никога не беше възмутена или много сънена, когато я будеше, а, напротив — отговаряше му с нежната страст, на която той я беше научил, радваше се на собственото си новооткрито знание, уверена в своята привлекателност.

Тези размисли никак не му помагаха. Най-накрая, неспособен да понася жаждата и миг повече, включи нощната лампа и слезе от леглото. Отиде в банята, пусна кранчето за студена вода и напълни една чаша за четки за зъби с вода. Водата беше леденостудена, с леко сладък и чист вкус. Той изпразни чашата и я напълни отново, след което се върна отново в спалнята. В стаята се втренчи в мрака на разцъфналата нощ.

Отпи още малко вода. Жаждата му беше утолена, но не и другата му нужда. Прясна вода и Алекса. Хрумна му, че тези две основни нужди, които бяха по-належащи от всичко друго в живота, по някакъв странен начин са отражение една на друга. Прилагателните бликаха едно след друго в главата му. Чиста, сладка, невинна, прозрачна, добра, неопетнена. Те важаха и за двете — за съединението и за момичето. И последната похвала. Даряваща живот.

Алекса.

Той се гордееше, че именно той е отговорен за разцъфтяването на непохватното момиче в уверена жена — откритието, че тя е девствена, беше едно от най-изумителните и обезоръжаващи преживявания в живота му. Но той знаеше, че това е двустранна сделка, а той беше от страната на получаващия любов, приятелство и неизискващо разбиране, защото, макар че тя беше благословена с големи богатства, не всичките й подаръци към него бяха материални. Времето, прекарано с Алекса, беше хубав период от живота му, един от най-хубавите и каквото и да се случеше в бъдеще, винаги щеше да го помни с благодарност.

А какво щеше да се случи? Но той не искаше да мисли за това в момента. Сега беше по-належащо да се съсредоточи върху Алекса. Тя спеше в собственото си легло, в спалнята от детството си само на няколко метра от него през площадката и надолу по коридора. Той обмисли дали да не отиде да я търси, да отвори и да затвори вратата й тихо и да се вмъкне под чаршафите при нея. Тя щеше да му направи място, да се обърне към него с ръце, готови да го прегърнат, и с тяло, очакващо само него…

Той обмисли този ход и после се отказа по-скоро заради практични, отколкото заради по-възвишени, причини. От опит знаеше, че е твърде лесно да се загубиш в неосветените коридори на чужди селски къщи, а не изгаряше от желание да го открият в някой шкаф за метли наред с прахосмукачката и много стари бърсалки за прах. А тук, в Балнайд, дори не можеше да използва неоспоримото оправдание, че е искал да отиде до тоалетната, защото имаше много хубава собствена баня.

И все пак дори и без тези извинения, дори изгонвайки от мислите си още разумни причини да не ходи, той откри, че все пак се чуди дали има смелостта да отиде да я търси. Това, което го спираше, беше свързано с тази къща, имаше нещо в нея. Имаше някаква атмосфера, която той усети веднага щом влезе през вратата, усещане за семейство, за което мисълта за тайно промъкване по коридорите бе просто абсурдна. Дългият му разговор с Вай на хълма следобеда допълнително беше засилил това негово усещане, това негово възприятие за Балнайд. Беше, все едно всички поколения, които някога са живели тук, все още бяха някъде тук, в това място, живееха, дишаха, изпълняваха си дневните задължения, гледаха и вероятно съдеха. Не Алекса, не Вирджиния, а Вайълет и нейният смел и много обичан Джорди. А преди тях — старите хора сър Хектор и лейди Примроуз Ейкънсайд, установили се здраво, с високи принципи и все още начело на къщата, която беше препълнена с разнообразни индивиди; деца в детски стаи, гости в свободните спални, домашни помощнички и прислужници, които хъркат в таванските помещения. Това беше видът търпеливо домакинство, за което Ноел, хванат като в капан в Лондон, винаги си беше мечтал. Беше мечтал да е част от него. Добре подреден и охолен начин на живот с всички придружаващи го удоволствия на открито. Тенис партита, дори още по-изискани пикници от днешния. Понита, оръжия, въдици, верни прислужници при лов и пазачи, които са твърде нетърпеливи и много подготвени да насочват младите господа и да им помагат.

Тази сутрин, докато караше към Страткрой с Алекса до себе си, смаян от селските райони, от цветовете, от блещукащия въздух, беше обзет от усещането, че по някакъв начин кара назад към миналото, към свят, който някога беше познавал, но бе забравил. Сега той прие, че никога не беше познавал този свят, но след като го бе открил, нямаше желание да го напуска. За първи път в живота си се чувстваше така, все едно принадлежи някъде.

А Алекса?

Той чу гласа на Вайълет. И ако трябва да я нараниш, трябва да го направиш сега, преди да е станало твърде късно.

Тези думи имаха злокобен ореол около себе си. Възможно беше вече да е твърде късно и в такъв случай той беше достигнал повратен момент във връзката си с Алекса и с предупреждението на Вай, отекващо в ушите му, той знаеше, че трябва да направи оценка на ситуацията. Преди края на уикенда трябваше да вземе някакво решение.

Той виждаше себе си като че ли от голямо разстояние — как се колебаеше на преломния момент, как се опитваше усилено да направи този жизненоважен избор, по коя пътека да поемеше. Можеше да се върне към начина на живот, който водеше преди, което означаваше да остави Алекса, да й каже сбогом, опитвайки се да обясни, да опакова багажа си и да се изнесе от „Овингтън стрийт“, да се върне в приземния си апартамент в Пембрук Гардънс, умиротворявайки наемателите си, казвайки им, че трябва да си намерят друго място за спане. Означаваше да започне отново стария си начин на живот и някак да се върне отново в социалния си кръг. Да се обажда на приятели, да ходи по срещи в барове, да яде в ресторанти, да се опитва да взима номера на всички тези изтощени и красиви жени, да ги храни, да слуша разговорите. Означаваше, че ще трябва да кара до провинцията петък вечер и после да си проправя път до Лондон по пътища, задушаващи се от трафик, на следващата неделна вечер, когато се връща.

Той въздъхна. Но беше правил всичко това и преди и нямаше причина защо да не го прави пак.

Другата възможност, другият път водеше до обвързване. А обвързването с Алекса заедно с всичко, което тя представляваше, той го знаеше, този път трябваше да е пълно. Цял живот, изживян с доброволно приета отговорност — брак, вероятно деца.

Може би беше време. Той беше на трийсет и четири, но все още бе объркан от несигурността и неопределеността на своята незрялост. При мисълта за несигурността, която имаше дълбоки корени, цялото му тяло потрепери като някакъв ужасен скелет, криещ се в някой забравен шкаф. Може би му беше време, но тази възможност го изпълваше със страх.

Той потрепери. Достатъчно. Вятърът се усилваше, при което от един негов порив отвореният прозорец се разклати. Ноел установи, че е измръзнал до кости, но този вятър като леденостуден душ беше успокоил несподелената му страст. Това реши поне един проблем. Той се върна отново в леглото, зави се с одеялата и изгаси лампата. Дълго време лежа буден, но когато най-накрая се обърна и заспа, все още не беше взел решение.

Тридесета глава

Петък, 16-и

Дъждът започна почти веднага след като Едмънд тръгна от Релкърк. С изкачването по селския път нагоре на север мъглата се спускаше все по-надолу от върховете на хълмовете и стъклата му целите се измокриха. Той пусна чистачките. За първи път виждаше дъжд от една седмица насам. Ню Йорк блестеше с топлината на циганско лято, слънцето там се отразяваше от високите кули от бетон и стъкло, а няколко знамена леко се полюшваха от бриза пред центъра „Рокфелер“. Изпънали се върху пейки в Сентръл Парк със своите чанти и оскъдно имущество, събрано около тях, скитниците се наслаждаваха на последните топли за сезона дни.

Едмънд беше прекосил два напълно различни свята за един ден. Ню Йорк, „Кенеди“, Конкорд, „Хийтроу“, Търнхаус и сега отново в Страткрой. При нормални обстоятелства той щеше да намери време да се отбие и в офиса в Единбург, но тази вечер бяха танците в семейство Стейнтън и той беше решил да кара направо към вкъщи, без да се бави. Щеше да му отнеме доста време да извади шотландската си премяна, а освен това имаше вероятност нито Вирджиния, нито Еди да са се сетили да му изчистят сребърните копчета на сакото и жилетката. В такъв случай щеше да се наложи той да се заеме с тази задача.

Танците. Вероятно нямаше да си легнат по-рано от четири сутринта. Той вече беше загубил представа за собствения си биологичен часовник заради цялото това пътуване и чувстваше известна умора. Но това не беше нещо, което една чаша уиски не можеше да прогони. Часовникът на ръката му все още показваше нюйоркско време, а часовникът на таблото в колата — пет и половина. Денят все още не беше свършил, но спусналите се ниско облаци намаляваха видимостта и беше мрачно. Той пусна фаровете.

Мостът Кейпъл. Мощната кола бръмчеше по виещите се завои на тесния път през долчинката. Чакълът блестеше от влагата, а храстите наоколо бяха обвити в мъгла. Той отвори прозореца си и помириса хладния и несравним въздух. Помисли се, че ще види Алекса отново. Помисли си, че няма да види Хенри. Сети се и за Вирджиния…

Боеше се, че временното им примирие бе нарушено и последните думи, които си размениха, преди да замине за Ню Йорк, бяха доста язвителни. Тя беше избухнала по телефона, проявявайки буйния си характер, като го обвини, че е егоист и нехаен и че нарушава обещанията си. В крайна сметка му беше треснала телефона, отказвайки да изслуша напълно разумните му обяснения. Той искаше да говори с Хенри, но тя или беше забравила за това, или нарочно не му бе предала съобщението от баща му. Може би след тези пет дни без него щеше да се е поуспокоила, но Едмънд не се надяваше на това. Напоследък в нея се беше зародило недоволство, което тя подхранваше всеки ден.

Неговото спасение щеше да е Алекса. Той знаеше, че заради нея Вирджиния ще сложи усмивка на лицето си и дори ако е необходимо, ще играе през целия уикенд, създавайки голям театър на веселие и привързаност. Той беше благодарен за това малко смиляване над него.

Пътният знак се появи пред него, изскачайки от мъглата. Страткрой. Той намали, смени на по-ниска предавка и прекоси моста до презвитерианската църква. Караше под високите брястови клони сред врявата, която вдигаха полските врани, и най-накрая мина през отворените порти на Балнайд.

Вкъщи. Той не отиде до предната врата, а зави към двора на старата конюшня и спря беемвето си там. В гаража беше само колата на Вирджиния, а задната врата, която водеше към кухнята, беше отворена. Но това не означаваше, че задължително има някой в къщата.

Той изключи двигателя и остана малко в колата в очакване, ако не любимото му семейство, то поне кучетата да излязат и да го посрещнат. Но го посрещна само тишина. Изглежда, нямаше никой вкъщи.

Той слезе изморено от колата си, отвори багажника и извади багажа си. Чантата му, препълненият му кожен куфар, дъждобранът, жълтата найлонова торбичка от безмитния магазин. Тя беше натежала от бутилки — скоч и джин „Гордънс“, и щедри пакети с френски парфюми за жена му, дъщеря му и майка му. Той внесе всичко в къщата. Вътре откри, че кухнята е топла, изметена, подредена, но празна, а единствената следа от кучетата му бяха свободните им кошници за спане. Огънят в шотландската печка блещукаше. От крана на мивката бавно капеха капки вода. Той остави чантата и дъждобрана си на пода, а торбата от безмитния магазин — на масата и отиде към мивката, за да затегне повредения кран. Капенето спря. Той се ослуша за някакъв друг звук, но нищо не нарушаваше настъпилата тишина.

Носейки куфарчето си, той излезе от кухнята, слезе надолу по коридора и мина през хола. Там той спря за момент отново в очакване да се отвори някоя врата или да чуе нечии стъпки, глас, някой човек. Старият часовник тиктакаше. Това беше всичко, никакъв друг звук. Той продължи напред, а стъпките му бяха заглушени от дебелия килим. Мина покрай гостната и отвори вратата на библиотеката.

Там също нямаше никой. Видя гладките и пухкави възглавници върху канапето, празната камина и една подредена купчина списания „Кънтри Лайф“, имаше и подредени изсушени цветя, чиито цветове бяха избледнели и ръждиви. Прозорецът беше отворен и през него влизаше влажният и студен въздух. Той остави куфарчето на земята и отиде да го затвори. После се върна на бюрото, където го чакаше спретнато подредената поща от цяла седмица. Той обърна да прегледа един-два плика, но знаеше, че няма нищо, което да не може да почака още един ден.

Телефонът звънна. Той вдигна слушалката.

— Балнайд.

Прищрака, избръмча и после връзката се разпадна. Вероятно някой бе набрал грешен номер. Той остави слушалката на мястото й и изведнъж усети, че не може да понася мрака на тази стая и миг повече. Без огън в камината за компания библиотеката в Балнайд беше като човек без сърце. Камината не се палеше само в най-горещите летни дни. Той намери кибрит, запали хартия в огнището, изчака, докато разпалките се разгорят по-буйно, и сложи няколко пъна. Пламъците, които се издигаха към комина, затоплиха и осветиха стаята, вдъхвайки й живот. Така той сам си скалъпи посрещане и се почувства много по-бодър.

Наблюдава пламъците известно време, след което сложи отново предпазната решетка и се върна в кухнята. Разопакова уискито и джина от жълтата торбичка и ги прибра в шкафа, а после тръгна с чантата и останалите покупки от безмитния магазин нагоре по стълбите. Тиктакането на стария часовник от дядо му акомпанираше на стъпките му. Той пресече стълбищната площадка и отвори вратата на спалнята им.

— Едмънд.

Тя беше там, била е в къщата през цялото време. Стоеше пред тоалетката и си лакираше ноктите. Стаята, която беше толкова просторна и женствена и в която вниманието привличаше огромното двойно легло, драпирано с бели чаршафи и дантела, беше някак си много неестествено в състояние на безредие. Имаше разпръснати обувки, купчина сгънати дрехи върху един стол, вратите на гардероба бяха отворени. На мека закачалка върху една от отворените врати на гардероба висеше новата вечерна рокля на Вирджиния, която тя си беше купила от Лондон специално за тази вечер. Полата на роклята се разширяваше надолу в пластове от някакъв мъгляв плат, обсипан с черни точки, които напомняха конфети. Роклята изглеждаше малко тъжна и празна без Вирджиния в нея.

Очите им се срещнаха и той каза:

— Здрасти.

Тя беше с белия си хавлиен пеньоар, а косата й беше току-що измита и навита на големи ролки. Хенри винаги й казваше, че с тях прилича на някое чудовище от открития космос.

— Ти си се върнал. Не съм чула колата.

— Паркирах я до гаража. Мислех, че няма никой.

Той пренесе чантата си в своята гардеробна и я остави на пода. Вечерните му дрехи бяха сложени върху единичното легло. Шотландската му поличка, шотландските чорапи, шотландското ножче, вечерната риза, сакото и жилетката. Копчетата и сребърните катарами на обувките му блестяха като звезди.

Той се върна в спалнята.

— Изчистила си копчетата ми?

— Еди ги изчисти.

— Това е много мило. — Той се приближи до нея и се наведе, за да я целуне. — Подарък за теб. — И остави една кутия върху тоалетката.

— О, прекрасно. Благодаря ти.

Тя беше свършила с лакирането на ноктите си, но лакът все още не беше изсъхнал. Затова стоеше с разперени пръсти, които от време на време подухваше, за да изсъхнат по-бързо.

— Как беше в Ню Йорк?

— Добре.

— Не очаквах да се върнеш толкова скоро.

— Взех по-ранния полет.

— Изморен ли си?

— Ще ми мине, щом пийна едно питие. — Той се наведе на ръба на леглото. — Има ли някакъв проблем с телефона?

— Не знам. Звънна преди около пет минути, но само един път и прекъсна.

— Аз го вдигнах долу, но връзката се разпадна.

— Днес така беше вече един-два пъти. Но няма проблеми, когато оттук набираме.

— Съобщи ли, че е развален?

— Не. Мислиш ли, че трябва?

— Ще се обадя по-късно. — Той се наведе назад и се облегна върху купа възглавници, подпрени на таблата на леглото. — Как са нещата при теб?

— Добре — отговори тя, докато проверяваше дали са изсъхнали ноктите й.

— А Хенри?

— Не знам нищо за Хенри. Не съм го чувала и не съм му звъняла.

— Тя го погледна и брилянтно синият й поглед беше хладен. — Реших, че да му звъня по телефона, не е най-правилното нещо, което мога да направя. Нетрадиционно е може би.

На него му стана напълно ясно, че все още не му е простила. Но сега не беше времето да отваря тази тема и да подхваща този спор, който щеше да доведе до поредната караница.

— Закара ли го в Темпълхол?

— Да. Не искаше да ходи с Изабел, така че взехме Хамиш с нас. Хамиш беше в много лошо настроение, а Хенри не каза и една дума по време на цялото пътуване. Освен това валеше дъжд по целия път. Освен тези малки подробности всичко беше прекрасно.

— Нали не взе Муу със себе си?

— Не, не взе Муу.

— Слава, Господи. А Алекса?

— Пристигна вчера сутринта с Ноел.

— Къде са сега?

— Мисля, че изведоха кучетата на разходка. Следобедът трябваше да отидат до Релкърк, за да вземат роклята на Люсила от химическото чистене. Обадиха ни се спешно за помощ от Крой. Бяха забравили роклята, а всички са толкова заети с организирането на вечерното парти, че никой нямаше време да отиде.

— Какво друго се случи, докато ме нямаше?

— Какво друго се случва ли? Вай направи своя пикник. Верена смята, че всички сме изцяло на нейно разположение, и ни се обажда, все едно сме й роби, а пък братовчедката на Еди отново се върна в болницата.

Едмънд леко повдигна глава точно както някое куче мърда ушите си, което е нащрек. Вирджиния, чиито нокти вече бяха изсъхнали, взе пакета, който й беше донесъл, и започна да разкъсва целофанената опаковка.

— Тя се е върнала?

— Да.

Тя отвори кутията и извади разкошно квадратно шишенце с панделка от кадифе. Тя разви капачката и пръсна мъничко на врата си.

— Възхитително! „Фенди“. Колко мило! Отдавна си мечтая за него, но е твърде скъп, за да си го купя сама.

— Кога се случи това?

— Имаш предвид Лоти ли? Преди два дни. Държеше се толкова непоносимо, че Вай настоя. Изобщо не биваше да я пускат. Тя е луда.

— Какво направи?

— О, говореше. Бъркаше се, където не й е работата. Всяваше раздор. Не ме оставяше на мира. Зла е.

— Какво ти говореше?

Вирджиния се обърна с гръб към огледалото и започна бавно да сваля фуркетите от ролките й. Тя ги слагаше една по една върху стъклената поставка на тоалетката. Той се загледа в профила й, в линията, която описваше челюстта й, в извивките на прекрасния й врат.

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Не би трябвало да питам, ако не исках.

— Добре. Разправя, че ти и Пандора сте били любовници. Преди години, когато са се женили Арчи и Изабел, Лоти е била прислужничка в Крой. Винаги си казвал, че тя подслушва на вратите. Май не е изпуснала нито една клюка. Докато ми описваше всичко, не ми спести никакви детайли. Тя самата доста се развълнува. Дори може би се възбуди. Каза, че ти си бил причината Пандора да избяга с онзи женен мъж и да не се връща у дома. Каза, че всичко е по твоя вина. А сега…

Едната от ролките се беше запънала и Вирджиния силно я дърпаше, опитвайки се да я освободи от косата си. Дърпаше и оплиташе русата си коса все повече.

— … а сега казва, че именно ти си причината Пандора да се върне в Крой. Че завръщането й няма нищо общо с тържеството довечера, нито с Арчи, а само с теб. Иска пак да започнете това, което някога сте оставили. Да си те върне.

Още едно силно дръпване и ролката се разхлаби, а очите на Вирджиния се бяха насълзили от болката. Едмънд я гледаше и едва можеше да понесе болката, която тя сама си причиняваше при тази борба.

Той си спомни вечерта, когато срещна Лоти в супермаркета на госпожа Исхак и как го задържа натрапчиво с дълъг и немного интересен разговор. Той се беше отвратил от неприятното й присъствие. Спомняше си очите й, бледата й кожа, мустачетата й и безполезния гняв, който предизвика у него. Гневът му беше толкова голям, че бе започнал да се изкушава да я удари. Спомни си, че в него се породи ужасно мрачно предчувствие. Предчувствие, което се основаваше сериозно на факти, и ето че сега се беше оказало вярно.

Той каза студено:

— Тя лъже.

— Наистина ли, Едмънд?

— Вярваш ли й?

— Не знам…

— Вирджиния…

— О…

В изблик на гняв тя отскубна още една ролка, запокити я по собственото си отражение в огледалото и после му се нахвърли.

— Не знам. Не знам. Вече не мога да мисля трезво. Не ме интересува. Защо да ме интересува? Какво ме засяга мен, че ти и Пандора Блеър някога сте имали бурна любовна връзка? Доколкото ме засяга мен, всичко това се губи в мъглявината на времето и няма абсолютно нищо общо с мен. Само знам, че когато това се е случило, си бил вече женен мъж — женен за Карълайн и си бил баща на малко дете. Простият факт е, че това ме кара да не се чувствам особено сигурна.

— Не ми ли вярваш?

— Понякога си мисля, че дори не те познавам.

— Това е нелепо твърдение.

— Добре, нелепо е. Но за съжаление не всички можем да сме толкова студени и обективни като теб. И ако наистина е нелепо, можеш да го обясниш с човешката слабост. Ако изобщо имаш някаква представа, какво значи това.

— Започвам да осъзнавам, че я познавам дори твърде добре.

— Говоря за нас, Едмънд. За теб и мен.

— В такъв случай вероятно е по-добре да отложим разговора, за да се поуспокоиш и да не си толкова развълнувана.

— Не съм развълнувана. Вече не съм дете и вече не съм малката ти женичка. И мисля, че няма да има по-подходящ момент да ти кажа, че заминавам за малко. Връщам се в Лонг Айланд, в Лийспорт, за да прекарам известно време с баба и дядо. Съобщих и на Вай. Тя каза, че може да останеш при нея, а тази къща ще я затворим.

Едмънд не каза нищо. Тя го погледна и видя безизразното му лице, празната физиономия, красивите му, но спокойни черти и наведения му поглед, който не издаваше нищо. Никаква болка, никакъв гняв. Нарочно не каза нищо повече в очакване на неговата реакция на това, което му съобщи. За един луд момент си представи как той захвърля своята резервираност на вятъра и идва при нея, взема я в ръцете си, обсипва я с целувки, обича я, прави любов с нея…

— Кога планира всичко това?

Сълзите напираха в очите й, но тя стисна зъби и се насили да ги преглътне.

— Обмислям го от месеци. Когато Хенри замина, най-накрая се реших. Като го няма него, няма причина защо да не отида.

— Кога заминаваш?

— Резервирах си място за полет на „Пан Ам“ от Хийтроу в четвъртък сутринта.

— Четвъртък? Това е след по-малко от седмица.

— Знам.

Тя се обърна отново към огледалото и махна последната ролка от косата си, протегна се към гребена си и започна да разресва оплетените къдрици и да ги приглажда.

— Има още нещо и е най-добре да ти го кажа сега, защото иначе може да го разбереш от някой друг. Случи се нещо странно. Помниш ли как в неделя Изабел ни каза, че някакъв непознат американец ще отседне при нея? Оказа се, че този човек се казва Конрад Тъкър и с него се познаваме отдавна, от Лийспорт.

— Тъжният американец.

— Да. И наистина е тъжен. Жена му е починала от левкемия наскоро и е останал сам с дъщеря си. Тук е от месец или малко повече, но се връща в Щатите в четвъртък.

Тя сложи долу гребена, преметна бляскавата си чиста коса настрани и разкри лицето си по-добре. Тогава се обърна към него:

— Стори ми се, че е добре да пътуваме заедно.

— Негова или твоя беше идеята?

— Има ли значение?

— Не. Мисля, че няма никакво значение. Кога смяташ да се върнеш?

— Не знам. Билетът ми не е с фиксирана дата за връщане.

— Не мисля, че трябва да ходиш.

— Това прозвуча малко зловещо, Едмънд. Нали не е предупреждение?

— Ти бягаш.

— Не. Просто се възползвам от свободата, която ми беше наложена насила. Без Хенри съм като на преддверието на един малък ад и трябва да се примиря с това, че ми го отнеха. Не мога да направя това тук. Имам нужда от време да подредя мислите си. Да бъда сама. Да бъда себе си. Трябва да се опиташ поне веднъж в живота си да видиш ситуацията от чужда гледна точка. В този случай от моята. И може би ще можеш да оцениш това, че съм честна с теб.

— Щях да се учудя, ако беше направила нещо друго.

След това сякаш нямаше какво повече да си кажат. Отвъд отворените прозорци мъглявата есенна вечер потъваше в ранния сумрак на вечерта. Вирджиния светна лампата на тоалетката си, а после стана и се приближи към тежките завеси. На долния етаж се чу шум. Отвори се и се затвори врата, чуха се лай на кучета и високи гласове.

Тя каза:

— Ноел и Алекса. Връщат се от разходката.

— Ще сляза долу. — Той се изправи и се протегна, като се прозя. — Имам нужда от питие. Ти искаш ли?

— По-късно.

Той се запъти към вратата.

— По кое време ще ни очакват в Крой?

— В осем и половина.

— Може да изпиеш питието си в библиотеката, преди да тръгнем.

— Там не е топло.

— Аз запалих камината.

Той излезе от стаята. Вирджиния го чу как прекоси стълбищната площадка и после слезе по стълбите. После чу и гласа на Алекса:

— Тате.

— Здравей, миличка.

Той беше оставил вратата отворена. Вирджиния отиде да я затвори и после се върна при тоалетката с идеята да си сложи някакъв грим. Но сълзите, които толкова дълго беше контролирала и потискала, сега преляха и почнаха да се стичат неудържимо по бузите й.

Тя стоеше и гледаше плачещото си отражение в огледалото.

* * *

Селският автобус спираше и тръгваше и бавно, бавно се носеше през сумрачната провинция. Когато тръгваше от Релкърк, беше пълен и дори имаше един-двама правостоящи пътници. Някои от хората се връщаха у дома от работа, а други се прибираха от пазар. Много от тях сякаш се познаваха и се усмихваха и си говореха помежду си, докато се качваха. Вероятно пътуваха заедно всеки ден. Имаше един мъж с овчарско куче. Кучето стоеше между коленете му и го гледаше втренчено в очите през цялото време. Мъжът не трябваше да купува билет за кучето.

Хенри седна отпред, точно зад шофьора. Той беше притиснат до прозореца, защото една дебела дама беше решила да седне точно до него.

— Здравей, сладур — беше му казала тя, докато се настаняваше. Огромните й задни части го избутаха настрани, а издутите й бедра заеха почти всичкото място на седалките. Тя носеше и две претрупани с багаж чанти, като сложи едната между краката си, а другата — в скута си. От върха на втората чанта стърчаха глава целина и яркорозова хартиена вятърна мелнична. Хенри реши, че сигурно е за внучето й.

Тя имаше заоблено и мило лице както Еди, а под периферията на една доста голяма шапка се виждаха присвитите й очи, които гледаха дружелюбно. Въпреки това, когато го заприказва, Хенри не й отговори, а просто се обърна настрани и се втренчи през прозореца, макар че там нямаше какво друго да се види, освен дъжда.

Той си бе обул училищните чорапи и обувки, бе си облякъл новото палто от туид, което беше твърде голямо за него, и си бе сложил плетена маска, която скриваше почти цялото му лице. Маската беше много добра идея и той се чувстваше горд, че сам се бе сетил за нея. Тя беше тъмносиня и много дебела. Беше я дръпнал плътно върху лицето си като някакъв терорист, така че се виждаха само очите му. Това беше маскировката му, защото не искаше някой да го разпознае.

Автобусът бавно напредваше. Те пътуваха вече близо час. Почти на всеки километър спираха на някое кръстовище или при някоя самотна селска вила, за да може някои хора да слязат. Хенри гледаше как местата постепенно се изпразваха, как хората събираха вещите си и слизаха един по един, за да извървят пеш последната част от пътя си до вкъщи. Дебелата дама до него слезе на Къркторнтън, но не й се наложи да ходи пеш, защото съпругът й я чакаше с малък фермерски камион. Докато се бореше да се изправи на крака, тя му каза „Довиждане, сладур“, но той не й отговори, въпреки че сметна това за много мило от нейна страна. Не беше много лесно да кажеш нещо с такава маска на главата.

За пореден път потеглиха. Бяха останали само половин дузина хора. Двигателят на автобуса издаваше скърцащ шум, докато се качваха по хълма и излизаха от малкия пазарен град, а когато стигнаха върха, стана доста мъгливо. Шофьорът пусна фаровете и от мрака сякаш се появиха бодлив плет и огънат от вятъра бук, които се надпреварваха към тях, призрачни и обвити в мъгла. Хенри си помисли за деветте пусти километра между моста Кейпъл и Страткрой, които щеше да се наложи да извърви, защото автобусът щеше да го остави точно на този мост. Тази мисъл го бе уплашила, но немного, защото познаваше пътя, а и трудната част от него беше приключила — беше си почти у дома.

* * *

В Пенибърн Вайълет се приготвяше за взискателността на вечерното парти, което предстоеше.

Тя не беше канена на истински танцувален бал от толкова дълго, че едва можеше да си спомни, а и сега, след като вече беше на седемдесет и осем, вероятността да я поканят пак беше много малка. Поради тази причина беше решила да извлече максималното от този повод. И така следобедът бе отишла с колата до Релкърк, където професионално й измиха и накъдриха косата. Освен това си позволи и маникюр. Едно симпатично момиче прекара доста време, изстъргвайки земя изпод ноктите й и оформяйки кожичките на пръстите й, които дълго време не бяха виждали такава грижа.

След тази малка сесия за разкрасяване се беше обадила в банката и взе от своя трезор очуканата кожена кутия, в която се намираше диамантената тиара на лейди Примроуз. Не беше много голяма и трябваше да се държи с ластична връзка отзад на главата, но все пак тя я занесе вкъщи и я почисти със стара четка за зъби, потопена в чист джин. Това беше домашен съвет, който беше получила преди много години от госпожа Харис. Оказа се много полезен, защото свърши работа, но все пак за Вайълет това беше ужасно похабяване на джина.

После извади балната си рокля от гардероба — черно кадифе най-малко на петнайсет години. Дантеленият набор на врата се беше изместил малко и имаше нужда от поправка с игла и конец. При проверката се оказа, че вечерните й обувки, които бяха черни и лъскави, с бляскави токи, имаха нещо като мустачки около пръстите и тя ги изряза с ножицата си за нокти.

След като беше готова с всичко, си позволи малка почивка. Трябваше да отиде в Крой чак в осем и половина. Така че имаше време да си сипе една възстановителна чаша уиски със сода и да се настани удобно край камината, за да гледа новините по телевизията, а после и „Уогън“. Тя харесваше Уогън много — жизнерадостния му ирландски чар, забавните му приказки. Тази вечер щеше да интервюира млада поп звезда, която поради някаква незнайна причина беше се заинтересувала дълбоко от опазването на селските таралежи. Докато гледаше младия мъж с пънкарската му коса и обици, който говореше за гнезденето на жълтите овесарки, тя си помисли, че хората са много необикновени.

После „Уогън“ свърши и започна някакво предаване викторина. Четири души трябваше да отгатнат стойността на различни древни предмети, които бяха поставени пред тях. Вайълет, макар и сама, се присъедини към тази игра и накрая стигна до извода, че нейната преценка е по-точна в сравнение с когото и да е друг от играчите по телевизията. Тъкмо беше започнала да се забавлява, когато телефонът звънна.

Колко изморително. Защо това отвратително нещо винаги звънеше в най-неподходящия момент? Тя свали очилата си, остави ги, вдигна се от удобния стол, намали телевизора и вдигна слушалката.

— Ало?

— Госпожа Еърд?

— Да.

— Обажда се доктор Мартин. От Релкърк Роял.

— О, да.

— Госпожо Еърд, боя се, че имаме малък проблем. Госпожица Карстеърс е изчезнала.

„Изчезнала е.“ Това прозвуча като някакъв ужасен фокуснически номер — в главата й се появиха картини на експлозия, кълба дим и Лоти, която изчезва в нищото.

— Как е могла да изчезне?

— Няма я. Излезе за разходка в градината с един друг пациент, но така и не се върна.

— Но това е ужасно.

— Според нас просто е излязла през портите. Вече уведомихме полицията, разбира се, и съм сигурен, че не е отишла далеч. Вероятно сама ще се върне. Напоследък беше доста доволна и спокойна, имаше ефект от лечението и не създаваше никакви проблеми. Няма причина да не се върне. Но все пак реших, че трябва да ви уведомя.

Вайълет си помисли, че той е доста неясен.

— Със сигурност е трябвало повече да се грижите за нея.

— Госпожо Еърд, тук е препълнено с пациенти, а персоналът не ни достига. При тези условия правим най-доброто, което можем. Амбулаторните пациенти, които са достатъчно способни според нас да се грижат за себе си донякъде, винаги са имали малко по-голяма свобода.

— И какво правим сега?

— Няма какво да направите. Но както вече ви казах, мислех, че трябва да знаете.

— Говорихте ли с госпожица Файндхорн, която е най-близката й роднина?

— Все още не. Реших, че е по-добре първо да говоря с вас.

— В такъв случай аз ще кажа на госпожица Файндхорн.

— Бих ви бил много благодарен.

— Доктор Мартин… — Вайълет се поколеба. — Мислите ли, че Лоти Карстеърс ще се опита да се върне в Страткрой?

— Разбира се, че е възможно.

— Дали би отишла в къщата на госпожица Файндхорн?

— Възможно е.

— Ще бъда честна с вас. Не ми харесва тази възможност. Страхувам се за госпожица Файндхорн.

— Разбирам страховете ви, но ми се струват безпочвени.

— Иска ми се — каза му сухо Вайълет — да можех да съм толкова сигурна като вас, но ви благодаря, доктор Мартин, че се обадихте.

— Ако имам някакви новини, ще ви се обадя.

— Няма да съм вкъщи. Но ще можете да се свържете с мен в Крой, защото ще бъда там на вечеря с лорд Балмерино.

— Ще си отбележа. Благодаря. Довиждане, госпожо Еърд. И съжалявам за притеснението.

— Да — каза Вайълет. — Наистина ме притеснихте. Довиждане.

А тя беше повече от притеснена. Цялото спокойствие на ума, в което се беше потопила, се изпари на мига. Не само беше притеснена, но и се страхуваше. Това беше същата безпричинна паника, която беше изпитала, когато стоеше край реката с Лоти онзи ден в Релкърк, когато Лоти я бе стиснала като менгеме с китката си. Тогава тя се беше изкушила да скочи на крака и да избяга. Сега се чувстваше по същия начин, а сърцето й биеше ускорено в гърдите. Това беше страх от непознатото, от невъобразимото, от някаква дебнеща опасност.

След като анализира мислите си, тя осъзна, че този страх е не за самата нея, а за Еди. Въображението й изпревари събитията и тя видя как някой чука на вратата на къщичката на Еди, тя отива да отвори и Лоти с ръце, протегнати като остри нокти, скача към нея и…

Не можеше да понесе да си мисли за това. На телевизора една жена, на която й подариха изрисувана с цветя порцеланова купа, млъкна и се изсмя засрамено с отворена уста и с ръка, прикриваща очите й. Вайълет изключи телевизора, вдигна слушалката на телефона и набра Балнайд. Едмънд сигурно се бе върнал от Ню Йорк. Той щеше да знае какво да прави.

Тя чу звъненето в слушалката. Продължаваше да звъни, чакаше и ставаше все по-нетърпелива. Защо никой не й отговаряше? Какво правеха всички там?

Най-накрая, раздразнена и вече доста объркана, затвори телефона и я вдигна отново, но този път, за да се обади на Еди.

Еди също гледаше телевизия. Приятна шотландска програма с кънтри танци и с един комик в шотландска поличка, който разказваше забавни истории. Тя стоеше с подноса с вечерята в скута си, на който имаше пилешки бутчета на грил, пържени картофи и пюре от грах. За след това имаше малко изостанал ябълков сладкиш в хладилника. Този ден тя вечеряше късно. Едно от хубавите неща на това, че беше отново сама, бе, че можеше да яде, когато на нея й е удобно, без Лоти, която постоянно висеше на главата й и я питаше кога е следващото хранене. Имаше и други добри страни. Тишината беше една от тях. Освен това можеше да се наспи спокойно през нощта в собственото си легло, без да се върти и да се обръща. Добрата почивка през нощта беше основното нещо, което възстановяваше енергията и доброто й настроение. Чувстваше се виновна за бедната Лоти, която беше отново в болница, но нямаше никакво съмнение, че животът й е много по-лесен без нея.

Телефонът звънна. Тя остави настрани подноса и стана, за да отговори.

— Да?

— Еди.

— Здравейте, госпожо Еърд — каза тя, усмихвайки се.

— Еди…

Нещо не беше наред. Еди веднага разбра само по начина, по който госпожа Еърд каза името й.

— Еди, току-що говорих с доктор Мартин от болницата. Лоти е избягала. Не знаят къде е.

При тези думи сърцето й отиде в петите. След известно време успя да каже:

— О, боже мой! — И това беше единственото, което успя да каже.

— Уведомили са полицията и са доста сигурни, че не е отишла далеч, но доктор Мартин се съгласи с мен, че има голяма вероятност тя да се опита да се върне в Страткрой.

— Има ли някакви пари в нея? — попита Еди, която винаги беше практична.

— Не знам, не се сетих да попитам за това, но съм сигурна, че не би тръгнала без дамската си чанта.

— Да, наистина.

Лоти беше обсебена от дамската си чанта и я държеше до себе си дори когато просто стоеше до камината.

— Бедното момиче! Нещо сигурно я е разстроило.

— Да, може би. Но, Еди, притеснявам се за теб. Ако тя наистина се върне в Страткрой, не искам да си сама вкъщи.

— Но аз трябва да бъда тук. Ако тя дойде, трябва да съм тук.

— Не, не, чуй ме, Еди. Трябва да ме послушаш. Трябва да си разумна. Не знаем какво се случва в ума на Лоти. Може да си е втълпила, че ти си я разочаровала по някакъв начин. Че си я наранила, че си я отхвърлила. Ако е в едно от онези нейни състояния, няма как сама да се справиш с нея.

— И какво лошо може да ми направи?

— Не знам. Само знам, че трябва да се махнеш от къщата си… Ела при мен за през нощта или отиди в Балнайд, докато я намерят и отново я върнат в болницата.

— Но…

Възраженията й бяха оборени.

— Не, Еди, не приемам „Не“ за отговор. Иначе няма да имам и миг покой. Трябва да си вземеш нощница и да отидеш в Балнайд или да дойдеш тук. Няма значение кое ще направиш. А ако не се съгласиш, ще ме принудиш да се кача в колата си и да дойда да те взема сама. Тъй като трябва да съм в Крой в осем и половина, а все още не съм се изкъпала и облякла, това би било много неудобно за мен. Ти решаваш.

Еди се поколеба. Последното нещо, което искаше, бе да й създаде неудобство. Освен това знаеше, че щом Вайълет веднъж реши нещо, никой не можеше да промени мнението й. И все пак…

— Трябва да остана тук, госпожо Еърд, аз съм най-близката й роднина. Тя е моя отговорност.

— Ти си отговорна и за себе си. Ако изпаднеш в беда или те заплаши, или те нарани по някакъв начин, никога няма да си го простя.

— И какво ще се случи, ако тя дойде и намери къщата празна?

— Полицията е уведомена. Сигурна съм, че патрулната кола ще бъде някъде наоколо. За тях няма да е трудно да я приберат.

Еди не можеше да измисли повече аргументи. Беше победена и съдбата й беше решена. Въздъхна и каза доста рязко:

— Ох, добре. Но според мен превръщаш мухата в слон.

— Може би е така. Надявам се.

— В Балнайд знаят ли, че ще ходя там?

— Не. Не мога да се свържа с тях по телефона. Мисля, че има някаква повреда.

— Уведоми ли „Повреди“ за това?

— Все още не. Обадих ти се веднага след като разбрах за Лоти.

— Окей. Аз ще се обадя на „Повреди“ и ще им кажа, че този номер не отговаря. Те трябва да са на работа и да се приготвят за тържеството като нас.

— Да, Еди, обади се на „Повреди“. Обещай ми, че след това ще отидеш в Балнайд. Стаята ти там винаги е готова, а Вирджиния ще разбере. Обясни й какво се е случило. Ако има някакво неудобство, може да обвиниш мен. Съжалявам, Еди, че съм толкова настойчива, но със сигурност изобщо няма да се забавлявам довечера, ако знам, че си сама.

— Струва ми се, че вдигаш много шум за нищо, но предполагам, че една нощ в Балнайд няма да ме убие.

— Благодаря ти, мила Еди. Довиждане.

— Приятно прекарване на тържеството.

Еди затвори телефона. След това, преди да забрави, отново вдигна слушалката и се обади на „Повреди“, за да им съобщи, че в Балнайд не отговарят. Вдигна един учтив мъж, който каза, че ще провери какъв е проблемът, и ще звънне отново.

Лоти беше избягала. Какво щеше да се случи сега? Беше ужасно да си мисли как Лоти се скита някъде наоколо съвсем самичка, изплашена може би, изгубена. Какво си мислеше това глуповато създание. Защо не беше останала там, където за нея се грижеха мили хора? Каква откачена идея й беше влязла в главата този път?

Еди щеше да отиде в Балнайд, но не веднага. Подносът я чакаше с вече изстиващото й ядене. Щеше да довърши вечерята си, да измие чиниите, да подреди кухнята и да зареди печката с коксови въглища. След това щеше да сложи нощница в кожената си чанта и да тръгне за Балнайд.

Тя въздъхна раздразнено. Тази Лоти беше голяма беля и безпогрешно преобръщаше живота на всички с главата надолу. Тя се настани още веднъж с подноса с вечерята в скута си, но пилето беше изстинало и беше изгубило вкуса си. Сега дори шотландската програма по телевизията не можеше да привлече вниманието й.

Телефонът звънна още веднъж. Тя отново остави подноса настрани и стана, за да отговори на обаждането. Мъжът от „Повреди“ й каза, че вероятно номерът не звъни изобщо, но че сутринта в Балнайд ще отиде инженер, да провери каква е повредата.

Еди му благодари. Не можеше да направи нищо повече. Тя вдигна подноса с вечерята си и го занесе в кухнята. Изстърга остатъците от чинията си в кошчето за боклук, изми съдовете и ги нареди върху сушилнята, като през цялото време се опитваше да измисли къде, за бога, можеше да отиде тъжната й, не особено умна братовчедка.

* * *

Изкъпан, обръснат, спретнат, облякъл вечерните си дрехи и одобрително целунат от жена си, Арчи Балмерино остави Изабел пред тоалетката. Тя правеше нещо сложно с миглите си, а той излезе на стълбищната площадка пред спалнята им.

За момент спря и се заслуша за други следи от движение, но той беше единственият, който се беше появил засега. Тръгна надолу по стълбите стъпало по стъпало с ръка на перилата. През целия ден всички отседнали в Крой бяха работили усилено, всеки с различни задачи, които да изпълни. Това беше много добре, защото имаше страшно много работа. Сега къщата беше готова, пременена за тържеството. Сцената беше нагласена за действие и очакваше вдигането на завесата и влизането на главните действащи лица.

Той беше пръв. Спря се на завоя на стълбите, за да се възхити с известна доза задоволство на гледката, която се откри под него. Голямата бална зала беше изчистена и подредена, без нормалните ежедневни вещи. Изглеждаше впечатляваща и приветлива. С голямата камина с резбованата полица, с големите пънове, които горяха, и с масата в средата на износения турски килим, която отразяваше с добре полираната си повърхност красиво подредените бели хризантеми и алените шипки, които Изабел беше набрала този следобед.

Крой беше пременен за забава. Усещаха се вълнение във въздуха, обещание за предстоящо удоволствие. Този единствен път строгостта и необходимите икономии бяха забравени, а в старата къща можеше да се усети насладата от глезене и разточителство.

Той се замисли за специалните им вечери. Собственият му двайсет и първи рожден ден, вечерта, когато с Изабел празнуваха годежа си, рождени дни, Коледи, ловни балове, сребърната годишнина на родителите му…

Но после изгони всички спомени, мръщейки се на себе си. Носталгията беше най-голямата му слабост. Човек можеше да гледа назад към миналото по цял ден, но това беше занимание за възрастни хора, а той не беше възрастен. Дори още не беше на петдесет. Крой беше негов и все пак не напълно. Беше дошъл при него през поколенията от дядо му на баща му, а сега той трябваше да го пази за Хамиш. А силата на една верига е в силата на най-слабото й звено.

Това беше самият той. Ужасите от Северна Ирландия щяха да останат с него до последния му дъх, но натрапчивите призраци и сънища най-сетне го бяха оставили на мира. Знаеше, че вече, след като се е отървал от тях, не може да си измисля повече извинения. Беше дошло времето да спре да се двоуми и да започне да създава практически планове за наследството си, за семейството и за неговото бъдеще. Твърде дълго време просто беше маркирал преминаващото време и нямаше повече години за губене. Не беше много сигурен какво щеше да прави, но знаеше, че със сигурност ще направи нещо. Може би щеше да вземе пари назаем и да основе онази фабрика, която според Пандора беше много добра идея. Или пък можеше да насади ягоди, малини и други неща в по-голям, комерсиален мащаб. Или пък да се пробва в риболовното фермерство. Имаше много възможности пред него. Само трябваше да реши какво точно ще прави.

Трябваше да действа. В тези думи имаше насърчителна нотка. Той си припомни позабравената си младежка увереност. Знаеше, че най-лошото е свършило и вече нищо не можеше да бъде толкова лошо.

Продължи да слиза по стълбите и стигна до трапезарията. Заедно с Пандора бяха наредили масата по същия начин, по който винаги я подреждаха за важни събития, когато начело на домакинството беше Харис. Той с удоволствие беше инструктирал младите Блеър за правилните и почитани във времето обичаи при такива събития. Беше им отнело по-голямата част от следобеда да изпълнят всичко — Арчи полира тънките като лист хартия чаши за вино, Пандора сгъна колосаните бели салфетки под ъгъл четирийсет и пет градуса, като остави да се виждат крайчетата им, бродирани с корона и с буквата Б.

Сега той проверяваше с критичен поглед работата им. Резултатът беше страхотен. Четирите тежки сребърни свещника се издигаха величествено в средата на масата, а светлината от пламъка им блестеше и се отразяваше от гладката сребърна повърхност и стъклото. Те отразяваха и светлината от горящите в камината пънове. Задача на Джеф Хоуланд беше да напълни всичките кошници за дърва. Ароматът на топъл бор, който пукаше от горещината на пламъка, беше приятна и пикантна. Арчи мина по цялата дължина на стаята, за да провери дали всичко е на правилното си място, да изправи вилиците, които бяха сложени настрани, да промени съвсем малко мястото на солниците. Доволен от свършеното, той се върна в кухнята.

Там откри Агнес Купър, която се беше качила от селото за вечерта. Агнес обикновено идваше на работа с работни дрехи и чифт спортни обувки, но тази вечер под престилката носеше най-хубавата си тюркоазена надиплена рокля, а косата й беше направена на специална прическа.

Тя беше на мивката и миеше изостаналите една-две тенджери, но когато чу стъпките му, се обърна.

— Агнес, всичко наред ли е?

— Всичко е под контрол. Само трябва да наглеждам месото с ориз за довечера и да сложа малки парченца пъстърва на платата, когато лейди Балмерино ми каже.

— Много мило от твоя страна да дойдеш и да ни помогнеш.

— Затова съм тук. — Тя го погледна с възхищение. — Надявам се, нямате нищо против да ви кажа, че изглеждате фантастично.

— О, благодаря, Агнес. — Той се смути малко и за да прикрие объркването си при този неочакван комплимент, реши да й предложи питие. — Чаша шери. Как ти звучи?

Агнес, която малко се изненада от това предложение, каза:

— О, добре. Би било много приятно.

Тя потърси кърпа и избърса ръцете си. Арчи откри чаша и една бутилка шери „Харвис Бристъл Крийм“ и щедро й наля от него.

— Заповядай…

— Благодаря много, лорд Балмерино…

Тя вдигна чашата си за празничен тост:

— За хубавото прекарване! — После отпи малка глътка като дама, свивайки устни, за да оцени богатия вкус на питието. — Шерито е прекрасно. Както казах, винаги придава красив блясък в очите.

Той я остави и се върна, като мина през трапезарията и през залата и стигна до приемната. Там го чакаха още една камина, повече цветя, мека светлина, но все още нямаше никакви гости. Изглежда, гостите му не бързаха заникъде. Подносът с питиетата беше подготвен и сложен върху голямото пиано. Той обмисли ситуацията. Щяха да пият шампанско до края на вечерта, но той имаше нужда да пийне скоч. Затова си сипа питие, след което сипа още едно, взе двете чаши внимателно и бавно се изкачи по стълбите.

На стълбищната площадка срещна дъщеря си, която поради някаква причина се луташе наоколо по бельо. Той се приближи към нея и викна:

— Люсила!

Но тя се впечатли повече от неговия, отколкото от собствения си външен вид.

— За бога, татко, изглеждаш великолепно. Наистина романтично и изящно. Премененият лорд Балмерино. Това нови панталони ли са? Божествени са. Не бих отказала чифт такива. А това е старото опушено сако на дядо. Напълно съвършено. — Тя обви голата си ръка около врата му и го целуна по току-що обръснатите бузи. — Освен това ухаеш прекрасно. Лъскав, подстриган и привлекателен. За кого са тези питиета?

— Помислих се, че е добре да се уверя, че Пандора се е събудила. А ти защо не си се облякла още?

— Исках да взема някоя фуста назаем от майка. Роклята ми е малко тънка.

— Добре, но е хубаво да побързаш. Вече е осем и двайсет и пет.

— Ей сега съм готова. — И тя отвори вратата на спалнята на родителите си. — Мамо, ще трябва да си сложа фуста…

Арчи прекоси стълбищната площадка и стигна до вратата на гостната. Отвътре се чуха слаби нотки музика, което означаваше, че Пандора е включила радиото си, но не бе сигурно, че е будна. Той хвана двете чаши с една ръка и почука леко на открехнатата врата.

— Пандора?

Тя не спеше, но лежеше върху леглото. Бе облечена с копринен пеньоар с дантела. Имаше разпилени дрехи из цялата стая, която беше наситена с онази странна, характерна за нейното присъствие миризма.

— Пандора.

Тя отвори красивите си очи. Беше си сложила грим и гъстите й мигли натежаваха от спиралата за очи. Като го видя, се усмихна:

— Не спя.

— Донесох ти питие.

Той остави чашите на масата до малката лампичка и седна на ръба на леглото при нея. Радиото й тананикаше тихо, сякаш на себе си, някаква танцова музикална програма, която звучеше така, сякаш идваше от много, много далече.

— Колко мило — каза тя.

— Почти стана време да слизаме долу.

Лъскавата й коса се беше разпиляла върху възглавницата, сякаш бе заживяла собствен живот. Лежейки там, Пандора изглеждаше толкова слаба, несъществена, безтегловна, че той изведнъж изпита притеснение.

— Изморена ли си?

— Не, само мързелувам. Къде са всички?

— Изабел се гримира, а Люсила се мотае наоколо по бельо и иска да вземе назаем фуста от майка си. Засега няма следа от никой от мъжете.

— Винаги е приятен, нали — моментът точно преди тържеството. Време, в което можеш да се поосвежиш и да послушаш носталгични стари мелодии. Помниш ли тази? Толкова е хубава. Доста тъжна. Не мога да си спомня думите.

И двамата се заслушаха. Теноровият саксофон водеше мелодията. Арчи сбърчи вежди при опита си да чуе изплъзващите му се думи. Музиката го отнесе двайсет години назад във времето — на един бал на полковниците в Берлин.

— Нещо за някаква история преди много време между май и декември. Мисля, че за това се пееше.

— Да, естествено. Кърт Уейл. „Дните се скъсяват, когато септември приближава.“ И после за есенните листа и за това, колко бързо минават дните, че не остава време за тактическото изчакване. Толкова ужасно трогателно.

Тя стана и подложи възглавниците зад гърба си. Посегна към питието си и той видя малката й китка, тънката й бледа ръка, по която се виждаха сините вени. Стори му се почти прозрачна. Арчи попита:

— Готова ли си?

— Почти. Само трябва да се пъхна в роклята си. — Тя отпи глътка уиски. — Вкусно. Това ще ме разведри. — Над ръба на чашата очите й изглеждаха огромни. — Изглеждаш страхотно, Арчи. Точно толкова енергичен и елегантен както винаги.

— Агнес Купър каза, че изглеждам фантастично.

— Какъв комплимент. Миличък, не бях заспала, а само си мислех за вчера. Всичко беше толкова прекрасно. Точно както едно време. Само двамата на мястото за стрелба с малко свободно време да си говорим. Или пък да не си говорим, както решим. Може би говорих твърде много, но двайсет години е доста дълъг период от време за преразказване. Ужасно скучно ли беше?

— Не, накара ме да се засмея. Винаги ме караш да се смея.

— Всичко беше прекрасно — слънцето, синьото небе, пиренът, изпълнен със сипки, които писукат, пукотът на оръжията и горките малки яребици, които падаха от небето. А и всички тези умни кучета. Не сме ли късметлии, че прекарахме един такъв ден? Все едно ти даряват най-прекрасния подарък.

— Знам.

— Хубаво е да си мислиш, че такива дни ще се завръщат, а не са си отишли завинаги.

— Трябва да се променим и да премахнем този неприятен навик да гледаме назад в миналото.

— Но е толкова хубаво минало, че е трудно да не се връщаш към него. Освен това за какво друго можем да мислим?

— За сега. Вчерашният ден е мъртъв, а утрешният все още не се е родил. Имаме само днес.

Тя отпи още една глътка от чашата си. И двамата млъкнаха. Отвъд затворената врата се чу шум. Отвори се и се затвори врата. А после се чу и гласът на Люсила:

— Конрад. Колко си елегантен. Не знам къде е татко, но слез долу и след малко всички ще дойдем при теб…

— Надявам се — каза Арчи, — че вече си е сложила фуста.

— Конрад е такъв джентълмен, че дори Люсила да е абсолютно гола, той няма да й обърне внимание. Такъв добър тъжен американец. Щеше да е толкова неприятно за всички, ако се беше оказал ужасно досаден.

— Трябва да го накараш да танцувате заедно.

— Ще се завъртим през „Удивителния бял сержант“ и ще го представя на всички важни клечки, докато се движим през стаята. Единственото нещо относно тази вечер, което ме кара да се чувствам малко нещастна, е, че няма да можеш да танцуваш.

— Не се притеснявай за това. През годините овладях изкуството на изисканите и интересни разговори…

Най-сетне ги прекъсна Люсила, която отвори вратата и надникна.

— Съжалявам, че се натрапвам, но има малка криза. Татко, Джеф не може да върже папийонката на Джеф. Той е носил папийонка само веднъж през живота си и тя е била еластична, с готов възел. Опитах се да помогна, но беше пълен провал. Може ли да дойдеш да ни помогнеш?

— Разбира се.

Дългът го зовеше. Беше необходим. Тихите моменти преди тържеството бяха свършили. Целуна Пандора и й каза:

— Ще се видим.

После се изправи и последва Люсила. След като остана сама, Пандора бавно довърши питието си.

Тези безценни дни, които ще прекарам с теб.

И песента свърши.

* * *

Вайълет, в чиито вени течеше шотландска кръв, винаги упорито настояваше, че не е суеверна. Минаваше под стълби, не обръщаше внимание, ако тринайсети се паднеше в петък, и никога не почукваше дърво. И ако имаше някаква поличба, обикновено си казваше строго, че вероятно е за добро, и чакаше добри новини. Беше благодарна, че не е нито благословена, нито прокълната с шесто чувство. Беше по-добре да не знае какво й е подготвило бъдещето.

След като се справи с Еди и малко насилствено измъкна обещание от нея, тя очакваше, че безпокойството й ще изчезне и умът й ще релаксира. Но това не се случи. Върна се при камината и седна на стола, сериозно изпитвайки лошо предчувствие. Какво не беше наред? Защо изведнъж се почувства преследвана от безименни дебнещи страхове? Свита в старата си рокля, тя седеше с поглед, вперен в пламъците, и търсеше причината за този внезапен хлад и тревога, които като някаква тежест бяха се загнездили дълбоко в нея.

Достатъчно лоши бяха новините, че Лоти е избягала и се лута наоколо, решила да прави бог знае какво. Нелепо беше, но дори повече я притесняваше фактът, че не може да се свърже с Балнайд и да говори с Едмънд. Просто бе раздразнена от невъзможността за комуникация. Често по време на зимните виелици Вайълет беше откъсната от Пенибърн за ден или повече и тази изолация ни най-малко не я притесняваше. Проблемът беше, че тази повреда се случи в толкова озадачаващо неподходящо време. Сякаш някаква неконтролируема зла сила работеше срещу тях.

Тя не беше суеверна, но бедите неизменно се случваха винаги по три. Първо Лоти, после повреденият телефон. Какво ли следваше?

Позволи на въображението си да пътува напред във времето към вечерта, която я очакваше, и знаеше, че това си бе цяло минно поле за потенциално бедствие. За първи път участниците в тази постановка щяха да се съберат заедно в трапезарията на Крой. Едмънд, Вирджиния, Пандора, Конрад, Алекса и Ноел. Всички бяха объркани и неспокойни по свой начин. Търсеха някакво изплъзващо им се щастие, сякаш можеха да го намерят като гърне злато под дъгата. Но това, което бяха открили при своите усилия, бе единствено безполезната вихрушка от разрушителни емоции. Възмущение, недоверие, егоизъм, алчност, нелоялност, прелюбодейство също. Само Алекса, изглежда, беше останала неопетнена. За нея беше само болката от любовта.

Един пън, който догаряше, се срути с леко шумолене и се превърна в легло от пепел. Тя се сепна. Погледна часовника си и с ужас осъзна, че бе стояла и размишлявала твърде дълго, защото вече беше осем и петнайсет. Щеше да закъснее за Крой. При нормални обстоятелства това щеше да я притесни, защото много държеше на точността, но тази вечер, тъй като имаше толкова много други неща на главата си, закъснението нямаше почти никакво значение. Липсата й нямаше да се усети за тези петнайсетина минути, а и Изабел нямаше да въведе гостите в трапезарията преди девет.

Освен това осъзна, че последното нещо, което искаше да направи в момента, бе да излезе. Трябваше да се усмихва, да говори и да прикрива притесненията си. Не искаше да напусне сигурното убежище на къщата си и на камината си. Нещо някъде дебнеше в очакване и инстинктът й подсказваше да се заключи вкъщи на сигурно, да стои до телефона и да наблюдава.

Тя не беше суеверна.

Стегна се, стана от стола, сложи предпазната решетка пред тлеещия огън и се качи горе. Бързо се изкъпа и се облече за партито. Копринено бельо и черен копринен чорапогащник, респектираща рокля от черно кадифе и лачени обувки. Погрижи се за косата си, след което взе диамантената тиара и я сложи на главата си. С малко усилие успя да я намести с помощта на ластичната връзка отзад. Напудри носа си, намери дантелена кърпичка и се пръсна с малко парфюм. Отиде до дългото огледало, за да се погледне с критични очи и да прецени общия ефект от всичките усилия. В огледалото видя голяма и набита важна дама, за която думата „горда“, изглежда, беше най-милото описание.

Голяма, едра и стара. И изведнъж се почувства много изморена. Умората правеше забавни неща с въображението й, защото, докато се взираше в огледалото, видя отвъд своето собствено отражение неясния образ на друга жена. Никога не е била красива, но лицето й бе гладко, косата — кестенява, а самата тя беше изпълнена с буйна енергия за живот. Това беше самата тя, облечена в яркочервената сатенена рокля, която й беше любимата. И до тази друга жена стоеше Джорди. За момент миражът изглеждаше толкова реален, че можеше да го докосне. И изведнъж започна да избледнява, изчезна и тя пак остана сама. От години не беше се чувствала толкова самотна. Но нямаше време да стои и да се самосъжалява. Другите я чакаха и както винаги, изискваха нейната компания и внимание. Тя се обърна, взе пухеното си палто и го облече, след което вдигна вечерната си чантичка и изгаси лампите. Долу излезе през кухненската врата и заключи след себе си. Нощта беше тъмна и влажна от лекия ръмеж. Прекоси гаража и влезе в колата си. Почти всички й бяха предложили да я закарат, но бе решила да отиде сама до Крой и след вечеря щеше да шофира до Корихил. По този начин щеше да бъде напълно независима от другите и можеше да се върне вкъщи, когато реши.

Винаги трябва да си тръгваш от тържество точно когато най-много се забавляваш.

Това беше една от максимите на Джорди. При мисълта за Джорди, за милия глас, който чуваше, изпита известно облекчение. В такива случаи изобщо не чувстваше, че той е много далеч. Колко щеше да се развесели, ако я видеше сега — на седемдесет и осем, докарана в кадифе, диаманти и кожа, шофирайки сама в калната кола, отивайки на… от всички възможни места… на бал.

Тя се изкачваше по хълма и виждаше само онази част от пътя, която фаровете й осветяваха. Докато шофираше, даде обещание на Джорди.

Знам, че е ситуацията е нелепа, скъпи мой, но това е за последно. След тази вечер, ако някой е достатъчно любезен да ме покани на танци, ще откажа. А извинението ми ще бъде, че съм твърде стара.

* * *

Хенри вървеше по шосето. Беше паднал мрак, а по лицето му се сипеше лек дъжд. Река Крой му правеше компания, виейки се по протежение на пътя. Не можеше да я види, но през цялото време усещаше присъствието на движещата се вода, ромолящия звук при спускането на водата от плитчините към поредица малки вирчета и водопади. Утешително беше да знае, че Крой е там. Всички други шумове, които достигаха до ушите му, му бяха познати, но самотата му странно ги усилваше. Вятърът шумолеше измежду клоните на дърветата, а един голям свирец издаваше самотен зов. Стъпките му звучаха чудовищно. От време на време като че чуваше други стъпки, които го следваха по същия път, но вероятно това беше ехото на собствените му стъпки. Всичко друго беше твърде страшно, за да размишлява върху него.

Бяха го подминали само три коли, които се движеха от моста Кейпъл в неговата посока — нагоре към долчинката. От време на време, когато виждаше приближаващи се фарове, той се свиваше на кълбо в някой ров, криейки се, докато колата отминеше със свистящи гуми по мокрия път. Не искаше да го видят, както и не искаше да му предложат да го закарат. Не беше толкова опасно да се съгласи да го закарат непознати, но беше напълно забранено. А на този етап от дългото си пътешествие Хенри нямаше намерение да рискува да го закарат някъде, където не иска, и да го убият.

Обаче на около два километра от Страткрой, когато вече можеше наистина да види светлините на селото, които блещукаха като звезди през мрака, все пак се качи да го закарат. Огромен двуетажен камион, който прекарваше овце, се зададе със стържещ звук по пътя зад него. И този път Хенри някак си нямаше достатъчно енергия, за да скочи в някой страничен ров, преди да го осветят фаровете. Докато подминаваше Хенри, камионът започна да забавя ход. Спря шумно и шофьорът отвори вратата на кабината си, очаквайки Хенри да го настигне. Хвърли бърз поглед в мрака и видя как Хенри го гледа под плетената маска.

— Здравей, синко.

Шофьорът беше доста едър мъж с шапка от туид. Изглеждаше му като познат тип човек, а не като непознат. Краката на Хенри вече бяха поомекнали от умора и той не беше сигурен дали щеше да успее да измине последната част от пътя към Страткрой.

— Здравей.

— Накъде си се запътил?

— Страткрой.

— Да не би да си изпуснал автобуса?

Това му се стори доста добро извинение.

— Да — излъга той.

— Искаш ли да те закарам.

— Да, моля.

Мъжът му подаде мазолестата си ръка. Хенри подаде своята и го вдигнаха горе, като че тежеше колкото една муха. Първо мина през едното коляно на едрия мъж, после — през другото и най-накрая стигна до съседното място. Кабинката беше много топла и уютна, но и доста мръсна. Въздухът в нея беше застоял и миришеше на цигари и овце, а по пода имаше опаковки от десертчета и използвани клечки кибрит. Хенри обаче нямаше нищо против това, защото му беше приятно да е там заедно с друг човек за компания, знаейки, че няма да му се налага да върви повече.

Шофьорът затвори вратата с трясък, включи на скорост и потегли.

— Откъде вървиш?

— От моста Кейпъл.

— Това е доста голямо разстояние за разходка нощем.

— Да.

— В Страткрой ли живееш?

— Отивам да видя някого. — И преди да му зададат още въпроси, Хенри реши, че е време и той да зададе няколко. — Откъде идваш?

— От пазара в Релкърк.

— Много овце ли закара?

— Да.

— Всичките ли са твои?

— Не, аз нямам овце. Само ги карам.

— Къде живееш?

— Инвърнес.

— Там ли отиваш тази вечер?

— Да.

— Доста дълъг път е.

— Може би, но предпочитам да спя в собственото си легло.

Чистачките се движеха наляво-надясно. През чистите участъци от прозореца Хенри виждаше как светлините на Страткрой се приближават все повече. Подминаха знака за ограничение на скоростта до трийсет километра в час, а после и паметника на загиналите във войната. Минаха и последния завой на пътя и пред тях се показа дългият главен път на селото, който се простираше далеч напред пред тях.

— Къде искаш да слезеш?

— Тук ще бъде добре, благодаря.

Камионът за пореден път се разтресе силно при спирането.

— Всичко е наред, нали? — попита мъжът и посегна да му отвори вратата.

— Да, разбира се. Наистина много ти благодаря. Беше много мил.

— Пази се.

— Добре. — С усилия слезе от високата кабина на камиона и каза: — Довиждане.

— Чао, синко.

Вратата се затвори отново с трясък. Огромното превозно средство продължи по пътя си, а Хенри стоеше и го гледаше как се отдалечаваше, как червените му стопове примигваха от време на време като някое приятелско око. Звукът от двигателя потъна в мрака и стана ужасно тихо.

Той отново потегли, вървейки по средата на пустата улица. Беше много изморен, но това нямаше значение, защото почти беше стигнал целта си. Знаеше точно къде отива и какво ще направи, защото беше изготвил тайните си планове с възможно най-много обмисляне и грижа да не се обърка нещо. Беше обмислил всяка възможност и не беше оставил нищо на случайността. Нямаше да отиде нито в Балнайд, нито в Пенибърн, а щеше да отиде при Еди. Нямаше да отиде в Балнайд, защото там нямаше никой в момента. Майка му, баща му, Алекса и приятелят й бяха заедно в Крой и вечеряха със семейство Балмерино, преди да отидат на партито на госпожа Стейнтън. А в Пенибърн нямаше да отиде, защото и Вай беше на същото място. А дори и всички да си бяха вкъщи, пак щеше да избере да отиде при Еди, защото тя щеше да си бъде там.

Без Лоти. Ужасната Лоти се беше върнала в болница. Новините му бе предал самият господин Хендерсън. Облекчението, което го изпълни, щом разбра, че Еди отново е сама и в безопасност, го окуражи и го подтикна най-накрая да предприеме нелегалното си бягство. Сега, когато знаеше, че има къде да отиде, разликата беше огромна. Еди щеше да го прегърне, без да му задава въпроси, и да му направи горещ шоколад, щеше да го изслуша и да го разбере, щеше да е на негова страна. А щом тя беше на негова страна, със сигурност всички останали щяха да обърнат внимание на това, което тя казва, и не биха му се ядосали толкова.

В супермаркета на госпожа Исхак още светеше, но Хенри остана от другата страна на пътя, за да не го видят случайно, докато минава. Останалата част от улицата се осветяваше само от проникващата през спуснатите пердета на крайпътните къщи светлина и затова бе доста тъмна. Зад тези прозорци Хенри можеше да чуе заглушена музика от телевизорите на хората. Еди сигурно щеше да стои на креслото си, да гледа телевизия и да плете.

Той стигна до къщичката й, чийто сламен покрив сякаш беше приведен между покривите на съседите й. Във всекидневната беше тъмно, което означаваше, че не гледа телевизия. Но от спалнята й се виждаше ярка светлина и, изглежда, беше забравила да пусне завесите.

Беше пуснала обаче другите завеси от дантела, които да й осигуряват някакво уединение, но през тях се виждаше идеално. Хенри се приближи до прозореца и надникна вътре с ръце над очите, както правеха възрастните. Дантелените завеси замъгляваха малко гледката навътре в стаята, но той успя да види Еди. Стоеше до тоалетката си с гръб към него. Носеше новата си лилава жилетка и като че ли си слагаше пудра на лицето. Може би щеше да излиза, тъй като бе облякла най-хубавата си жилетка…

Той сви юмрук и почука на прозореца, за да привлече вниманието й. Тя се обърна учудено и се приближи към него. Лампата над нея освети лицето й и в един миг сърцето му щеше да се пръсне от ужас, защото с нея се беше случило нещо ужасно. Лицето й не беше същото — имаше ококорени черни очи, червило на устните, което бе нацапано така, че приличаше повече на кръв, различна коса и бледи бузи…

Това беше Лоти.

Тези ококорени очи. От отвращение, по-силно от страха, отскочи от прозореца. Отдръпна се назад през улицата и излезе от мокрия бордюр, който беше осветен от вътрешната лампа. Целият трепереше, а сърцето му биеше толкова лудо в гърдите, сякаш се опитваше да излети навън. Вцепенен от ужас, си помисли, че вероятно няма да може повече да се помръдне. Страхуваше се за себе си, но най-вече за Еди.

Лоти й беше направила нещо. Най-лошият му кошмар се бе превърнал в действителност, сбъдваше се. Някак си Лоти се беше довлякла отново в Страткрой, бе издебнала Еди и я бе нападнала. Някъде там в къщичката беше Еди. Може би лежеше в локва кръв на кухненския под със сатъра за месо, забит в главата й.

Той отвори уста, за да извика за помощ, но единственият звук, който излезе от устата му, беше треперещ и слаб шепот.

А Лоти вече беше там, на прозореца, и вдигаше дантелената завеса, за да надникне на улицата, притискайки ужасното си лице към стъклото на прозореца. След миг щеше да излезе през вратата и да го подгони.

Той насили краката си да се раздвижат, обърна се и се затича с все сила. Все едно тичаше насън — бавно и трудно, но знаеше, че този път няма да се събуди. Чуваше само тропота от собствените си обувки и задъханото си дишане. Едвам дишаше. Разкъса плетената маска и усети студения въздух върху главата и бузите си. Мозъкът му сякаш се избистри и той видя отпред своето убежище. Светещите прозорци на госпожа Исхак, които както винаги бяха отрупани с прах за пране, пакети зърнена закуска и реклами за намаления.

Той се втурна към госпожа Исхак.

* * *

Дългият ден на госпожа Исхак най-сетне свършваше. Мъжът й бе изпразнил касата с парите и бе изчезнал в хранилището. Там той всяка вечер ги броеше и после ги заключваше в касата. Госпожа Исхак се беше погрижила за рафтовете, сменяйки консервните кутии и стоките и попълвайки липсите, и вече метеше пода на магазинчето.

Когато вратата се отвори толкова рязко и с такава сила, госпожа Исхак не се учуди кой знае колко. Но когато вдигна поглед и видя кой влиза, извика изненадана:

— Хенри!

Той изглеждаше ужасно — с кално палто от туид, което беше твърде голямо за него, със свлечени чорапи и с покрити с мръсотия обувки. Но госпожа Исхак се притесни не толкова за външния му вид, колкото за състоянието му. Задъхан, Хенри се опитваше да си поеме въздух и мъртвешки бледен, застана там за миг преди да затвори вратата, и се подпря на нея с гръб, сякаш да се увери, че никой няма да я отвори след него.

— Хенри! — Госпожа Исхак остави долу метлата. — Какво се е случило? — Но той беше твърде задъхан, за да може да й отговори. — Защо не си в училището?

Най-сетне устата му се раздвижи:

— Еди е мъртва.

Тя едва го чу. Той изкрещя:

— Еди е мъртва!

— Но…

Хенри избухна в сълзи. Госпожа Исхак разтвори обятията си и той се втурна към нея. Тя се наведе и го прегърна, като придържаше главата му отзад.

— Не! — прошепна тя. — Не, не е вярно.

А когато той продължи да плаче истерично, опитвайки се да я убеди, че е прав, тя се опита да го успокои, като му заговори на качи — това беше личен и неписан диалект, който всички от семейство Исхак използваха, когато си говореха помежду си. Хенри беше чувал тези нежни звуци и преди, когато госпожа Исхак успокояваше Кадежа или когато я държеше на коленете си, за да я милва. Той не разбра и дума, но въпреки това почувства леко облекчение и утеха. Госпожа Исхак ухаеше на мускус, а прекрасният й розов шал подчертаваше прекрасно лицето й.

И все пак трябваше да й обясни, за да разбере. Той се отдръпна и се втренчи в нея.

— Еди е мъртва.

— Не, Хенри.

— Да, така е.

Той я тупна леко по рамото, подлуден от мисълта, че тя толкова глупаво отказва да му повярва.

— Защо смяташ така?

— Лоти е в нейната къща. Убила я е. В момента краде жилетката й.

Госпожа Исхак вече не изглеждаше объркана, чертите на лицето й се обостриха и тя се начумери:

— Видя ли Лоти?

— Да, тя е в спалнята на Еди и…

Госпожа Исхак се изправи на крака и викна съпруга си Шамш. Гласът й беше силен и настоятелен.

— Какво има?

— Ела бързо.

Когато той се появи, госпожа Исхак му даде дълги и явно описателни инструкции на качи. Той се върна в хранилището и Хенри чу как набира някакъв номер по телефона.

Госпожа Исхак донесе стол и настани Хенри на него. Тя коленичи и го хвана за ръце.

— Хенри, не знам какво правиш тук, но трябва да ме изслушаш. В момента господин Исхак звъни на полицията. Те ще дойдат с патрулна кола, ще хванат Лоти и ще я върнат в болницата. Те са предупредени, че Лоти е избягала от болницата, и знаят, че трябва да я търсят. Сега разбираш ли?

— Да, но Еди…

С нежните си пръсти госпожа Исхак избърса сълзите, които се стичаха по бузите му, а с края на розовия си шал, който носеше увит около лъскавата си черна коса — носа му.

— Еди е в Балнайд. Ще остане там за през нощта. Тя е в безопасност.

Хенри се вторачи в нея, ужасен, че може би не му казваше истината.

— Откъде знаеш? — най-накрая я попита.

— Знам, защото на път за там се отби да ме види и да си купи вечерния вестник. Обясни ми, че баба ти, госпожа Еърд, й е казала за Лоти и че не иска да я оставя сама в къщата през нощта.

— Значи Вай също се страхува от Лоти?

— Не се страхува. Мисля, че госпожа Еърд не би се уплашила. Но със сигурност се е притеснявала за скъпата ти Еди. Така че, виждаш ли, всичко е наред. Ти си в безопасност.

Чуваше се как господин Исхак говори с полицията от задната част на магазина. Хенри извърна глава, опитвайки се да чуе, но не успя да различи нито дума. После господин Исхак спря да говори и затвори слушалката. Хенри почака и господин Исхак влезе през вратата.

— Всичко наред ли е? — попита жена му.

— Да. Говорих с полицията и ще изпратят патрулна кола. Трябва да е в селото след около пет минути.

— Знаят ли къде да отидат?

— Да. — Той погледна Хенри и се усмихна успокоително. — Горкото момче. Доста си се уплашил, но вече всичко свърши.

Те бяха много мили. Госпожа Исхак все още беше коленичила до него и държеше ръката му и Хенри бе престанал да трепери. След малко той попита:

— Може ли да се обадя на Еди?

— Не, не е възможно, защото телефонът ви в Балнайд е повреден. Еди се обади да уведоми „Повреди“, преди да тръгне от вкъщи, но са й казали, че няма да могат да отстранят проблема преди утре сутринта. Така че ще изчакаме малко, ще ти направя топло питие и малко по-късно ще те изпратя пеш до Балнайд при твоята Еди.

Едва тогава Хенри напълно се убеди, че Еди не е мъртва. Беше в Балнайд, чакаше го и мисълта, че скоро ще бъде при нея, беше малко повече, отколкото можеше да понесе в този момент. Усети как устните му трепереха като на бебе, а очите му се наляха със сълзи, но бе твърде уморен, за да се опита да се съпротивява на този прилив на емоции. Госпожа Исхак каза името му и отново го прегърна и той си поплака.

С изключение на обезпокоителните хлипания от време на време, най-накрая всичко приключи. Господин Исхак му донесе чаша горещ шоколад, който беше кафяв, сладък и с много мехурчета, а госпожа Исхак му направи сандвич със сладко.

— Я сега ми обясни — каза госпожа Исхак, когато Хенри вече бе дошъл на себе си, — защото все още не си ми отговорил на първия въпрос. Защо не си на училище?

— Не ми хареса. Избягах. Прибрах се вкъщи.

* * *

Часовникът на полицата на камината показваше девет без двайсет, когато Едмънд влезе в гостната в Крой. Очакваше да открие стаята препълнена с хора, но вместо това завари само двама мъже — Арчи и непознат мъж, за когото след простия процес на елиминиране предположи, че е Тъжният американец Конрад Тъкър, който беше основната причина за караницата му с Вирджиния.

И двамата мъже сияеха във вечерните си премени, а Арчи изглеждаше много по-добре, отколкото Едмънд го бе виждал през последните години. Те бяха край камината и си говореха с чаша в ръка. Конрад Тъкър беше се настанил в креслото, а Арчи се беше облегнал с гръб към огъня на предпазната решетка. Когато вратата се отвори, те млъкнаха и погледнаха нагоре. Когато видяха Едмънд, се изправиха на крака.

— Едмънд.

— Закъсняхме, съжалявам, но имахме малка драма в последния момент.

— Както виждаш, изобщо не сте закъснели. Още никой, освен вас не е пристигнал. Къде е Вирджиния?

— Качи се горе, да остави палтото си. А Алекса и Ноел ще дойдат всеки момент. Алекса реши в последния момент, че трябва да си измие косата, и когато излизахме, все още я сушеше. Бог знае защо не се е сетила по-рано за това.

— Никога не се сещат — каза Арчи сурово, говорейки от собствения си опит през годините. — Едмънд, ти не познаваш Конрад Тъкър.

— Не, мисля, че не. Приятно ми е.

Те се здрависаха. Американецът беше висок колкото Едмънд и беше здрав и мускулест. Очите му зад очилата с тежки рогови рамки срещнаха очите на Едмънд с непоклатим поглед и Едмънд усети несвойствена за него несигурност.

Дълбоко в него, прикрити под цивилизованата обвивка на доброто възпитание, се криеха задушаващ гняв и обида към този мъж, към този американец, който се бе появил и бе превзел територията му зад гърба му. Той беше възпламенил отново спомена за младостта у Вирджиния и сега спокойно планираше да замине за Щатите с нея, с жена му. Докато се усмихваше любезно в лицето на Конрад, въображението му започна да си представя как свива юмрук и го разбива в грубия му почернял от слънцето нос, да си представя как му нанася тежка телесна повреда — кръв, синини. Тези мисли го изпълниха с неприлична наслада.

И все пак знаеше, че при различни обстоятелства този мъж би бил типът човек, с когото той веднага би си допаднал и би създал контакт.

Приятелското изражение на Конрад отразяваше неговото собствено. Той му каза:

— Колко се радвам да се срещнем.

По дяволите!

Арчи се запъти към подноса с бутилки.

— Искаш ли едно малко уиски, Едмънд?

— Да, благодаря. Добре ще ми дойде.

Домакинът посегна към бутилка „Феймъс Граус“.

— Кога се върна от Лондон? — попита Арчи.

— Към пет и половина.

— Добре ли пътува? — попита Конрад.

— Горе-долу. Няколко малки проблема, няколко добре подбрани думи. Разбрах, че си стар приятел на жена ми?

Дори и да се беше надявал да изкара събеседника си извън равновесие, не успя ни най-малко да постигне това. Конрад Тъкър не издаде нищо, не показа никакво неудобство.

— Точно така. Партнирахме си на танци преди много-много години в изгубената си младост.

— Тя ми каза, че ще пътувате заедно за Щатите.

Все още нямаше никаква реакция. Ако предполагаше, че го предизвикват, американецът определено се справяше добре и не показа никакъв признак на притеснение.

— Резервирала си е място за същия полет ли? — беше единственото, което каза.

— Очевидно да.

— Не знаех. Но ще бъде страхотно. Това е много дълго пътуване за сам човек. Аз ще тръгна за града направо от летище „Кенеди“, но мога да й помогна при паспортния контрол и вземането на багажа, както и да се уверя, че има транспорт до Лийспорт.

— Много мило от твоя страна.

Арчи подаде чашата с питието на Едмънд.

— Не знаех, че си планирал това, Конрад. Дори не знаех, че Вирджиния смята да пътува за Щатите…

— Отива при баба си и дядо си.

— А ти кога заминаваш?

— Ще остана тук до неделя, ако не ви притеснявам, и после летя за Хийтроу в четвъртък. Ще прекарам един-два дена в Лондон по работа.

— Колко време прекара тук? — попита Едмънд.

— Два месеца.

— Надявам се, че ти е харесало.

— Благодаря, изкарах си прекрасно.

— Радвам се. — Едмънд вдигна чашата си за тост: — Наздраве.

В този момент се появи Джеф Хоуланд, който най-накрая беше разрешил проблема си с папийонката и беше се дооблякъл. Очевидно беше разтревожен и смутен заради несвойствените си дрехи. На лицето му бе изписана леко засрамена физиономия, докато влизаше в стаята. Но все пак изглеждаше доста представително в този тоалет, който бе избрал заедно с Люсила от гардероба на Едмънд. Едмънд с удивление откри, че Джеф е избрал едно кремаво сако от груб плат, което той беше купил в момент на криза от Хонконг. Бе се оказал несполучлив избор, защото Едмънд го бе носил само един път.

— Джеф.

Младият мъж протегна врат и прокара пръст около стегнатата яка на официалната вечерна риза, като обясни:

— Не съм свикнал с такива неща. Чувствам се не на място.

— Изглеждаш страхотно. Ела да пийнеш с нас. Сега сме на уиски, преди да са се появили жените и да наложат да пием само шампанско.

Джеф се отпусна малко. Винаги беше по-щастлив в изцяло мъжка компания.

— Има ли „Фостърс“?

— Да, определено. На подноса с питиетата е. Вземи си.

Джеф, който се отпусна още малко, посегна към бутилката и си сипа доста в чашата. Каза на Едмънд:

— Беше много мило от твоя страна да ми помогнеш с издокарването. Благодарен съм ти.

— Беше удоволствие за мен. Това сако е идеално. Елегантно и официално, но същевременно и с нотка на загатната неофициалност.

— Точно това каза и Люсила.

— Била е права. И изглеждаш много по-добре в него, отколкото аз. С него приличах на застаряващ барман, но от онези бездарници, които не умеят да направят дори едно мартини.

Джеф се усмихна и отпи окуражителна глътка. После се огледа:

— Къде са всичките момичета?

— Добър въпрос — каза Арчи. — Един бог знае. — Той отново се беше настанил на предпазната решетка, тъй като не виждаше смисъл да стои прав и минута повече от необходимото. — Закопчават си вечерните рокли, предполагам. Люсила търсеше някакво бельо, Пандора реши да си полегне, а Изабел е в състояние на паника за вечерните си обувки. — Той се обърна към Едмънд: — Но ти каза, че сте имали някаква драма, преди да тръгнете. Какво се случва в Балнайд?

Едмънд започна да му обяснява:

— Като за начало ни е повреден телефонът. Можем да се обаждаме, но никой не може да се свърже с нас. Както и да е, съобщихме за повредата и някакъв човек ще мине утре сутринта, за да отстрани повредата. Но това е най-малкият ни проблем. Като гръм от ясно небе се появи Еди. Носеше си нощница в чантата и ни съобщи, че Лоти е избягала отново. Излязла е от Релкърк Роял и оттогава не са я виждали.

Арчи поклати глава разгневен:

— Тази проклета жена създава ужасно много неприятности. Голямо бедствие е. Кога е избягала?

— Не знам. По някое време следобед, предполагам. Лекарят се е обадил на Вай да я уведоми. После Вай се е опитала да ни звънне в Балнайд, но не е успяла да се свърже. Затова се е обадила на Еди и се е опитала да й заповяда да напусне къщата си и да пренощува у нас. Именно това и направи Еди.

— Да не би Вай да смята, че тази лунатичка е опасна?

— Не знам. Лично аз мисля, че тя е способна на почти всичко, и ако Вай не беше казала на Еди да дойде в Балнайд, аз щях да й кажа. Алекса ще я остави заключена с кучетата за компания. Но както можеш да се досетиш, това ни отне доста време.

— Няма значение.

Вече се бяха справили с домашните проблеми и Арчи реши да промени темата към по-завладяващи и важни въпроси:

— Липсваше ни вчера, Едмънд. Прекарахме страхотен ден. Трийсет и три и половина двойки, а птиците летяха като вятъра.

* * *

Вайълет пристигна последна. Знаеше, че е последна, защото, докато минаваше с колата по чакълената криволичеща пътека към Крой, видя пет коли, които вече бяха паркирали там. Там бяха ленд роувърът на Арчи, минибусът на Изабел, беемвето на Едмънд, мерцедесът на Пандора и фолксвагенът на Ноел. Според нея приличаше на паркинга пред някой пълен хотел и колите бяха твърде много за само две семейства.

Тя слезе от колата и вдигна роклята си, за да не я изцапа, и се запъти към входната врата. Докато се качваше по стълбите, видя, че се отваря входната врата и че зад нея я чака Едмънд, застанал на фона на ярката светлина от залата вътре. С посребрената коса, шотландската поличка, мъжкия жакет и карираните чорапи изглеждаше дори по-изискан от обикновено. Въпреки проклетите си притеснения Вайълет намери време, за да се наслади на майчината гордост, която изпита при вида му, както и на облекчението от неговото присъствие. Всичко това я изпълни с благодарност.

— О, Едмънд!

— Чух колата ти — каза той и я целуна.

— Колко ужасен беше последният час.

Тя влезе вътре, а той затвори вратата след нея и отиде да й помогне да си свали палтото.

— Телефонът ти не работи.

— Всичко е наред, всичко е под контрол. Ще дойдат да го оправят утре.

Той сложи палтото й на стола, докато Вай размаха широката си кадифена пола и нагласи дантелената си яка.

— Благодаря на Господ за това. А милата ми Еди? В Балнайд ли е?

— Да. На сигурно място е. Изглеждаш измъчена. Престани да се притесняваш или няма да си изкараш хубаво.

— Невъзможно е да престана да се притеснявам. Тази ужасна Лоти. Лошите неща идват едно след друго. Но вие вкъщи сте на сигурно и само това има значение. Ужасно закъснях, нали?

— Тази вечер всички закъсняват. Изабел се появи току-що. Ела сега да пийнеш чаша шампанско и ще се почувстваш много по-добре.

— Тиарата ми на мястото си ли е?

— Идеална е.

Той я хвана за ръка и я поведе към гостната.

* * *

— Мисля — каза Пандора, — че Верена е пропуснала. На всички трябваше да ни дадат сладки малки програми на танците, придружени с мънички моливи, прикрепени към тях…

— Това само показва — каза й Арчи — колко дълго те е нямало тук. Танцовите програми вече са част от миналото.

— Това е безобразие. Тези програми бяха важна част от забавата. Можеше да си ги запазиш, завързани с панделка, и когато пожелаеш, гледайки ги, да се сещаш за миналите моменти.

— Програмите бяха подходящи — отбеляза Изабел — за човек с много почитатели. Но никак не е забавно, ако никой не иска да танцува с теб.

— Сигурен съм — каза Конрад с галантност, напомняща за произхода му, — че това никога не ти се е случвало.

— О, Конрад, колко мило от твоя страна. Но от време на време имаше катастрофални вечери, когато имах пъпка на носа или пък бях облякла ужасна рокля.

— И какво правеше в такива случаи?

— Криех се засрамена в дамската тоалетна. Тя винаги беше препълнена с тъжни дами…

— Като Дафни Браунфийлд — пошегува се Пандора. — Арчи, ти трябва да помниш Дафни Браунфийлд. Тя беше с размерите на къща, а майка й винаги я обличаше в тюл… Освен това беше лудо влюбена в теб и се изчервяваше като домат, когато се приближеше до нея.

Но Арчи беше по-благосклонен:

— Но пък тя играеше страхотно тенис…

— И все пак беше доста досадна — присмя се Пандора.

Стаята ехтеше от гласове, а вече и от смях. Вайълет, която стоеше от дясната страна на Арчи с чаша шампанско в ръце, вече се чувстваше по-малко нервна. Слушаше закачките на Пандора, но само с половин ухо, защото й беше много по-забавно да я наблюдава, отколкото да я слуша. Гостната в Крой тази вечер представляваше чудесно зрелище. Дългата маса беше изцяло украсена подобно на боен кораб, подготвен за церемония — отрупана с блестящо сребро, колосани ленени покривки, порцелан в зелено и златно и искрящ кристал. Сребърните фазани бяха шедьовърът на масата, който се осветяваше от пламъка на свещите.

— Не само момичетата страдаха — изтъкна Ноел — за един млад мъж. Танцовите програми можеше да бъдат ужасно ограничаващи. Нямаш възможност да се отпуснеш да флиртуваш свободно и докато си набележиш някоя засукана мадам, вече е твърде късно да направиш каквото и да било.

— Как стана толкова опитен? — попита Едмънд.

— Докато правех редовните си обиколки като ерген, но за щастие тези дни отдавна приключиха.

Те ядяха пушена пъстърва с резенчета лимон и тънък черен хляб с масло. Люсила се движеше около масата и сипваше бяло вино. Според Вайълет Люсила изглеждаше така, сякаш бе нахлула с взлом в гардероба и бе взела първата й попаднала дреха. Роклята й, която изглеждаше все едно бе от битака, беше металносив муселин, без ръкави и висеше надолу от кльощавите й рамене, а полата беше провиснала надолу под коленете й. Беше толкова ужасна, че Люсила би трябвало да изглежда отвратително, но поради някаква необяснима причина беше много сладка.

А другите? Вайълет се облегна назад в стола си и започна да ги наблюдава тайно през очилата си. Близки роднини, стари приятели, нови приятели — всички се бяха събрали за това дългоочаквано празненство. Тя пренебрегна потиснатото напрежение, което беше наелектризирало атмосферата в стаята, и се опита да наблюдава обективно. Видя петимата мъже, двама от които идваха от противоположни краища на света. Различна възраст, различна култура, но всички те бяха спретнати, обръснати и много добре облечени. Видя и петте жени, всяка от които беше хубава по собствен начин. Ярките цветове подразниха очите й — бални рокли от тъмна коприна или с ярки флорални мотиви. Вирджиния беше изтънчена и елегантна в черно и бяло, Пандора беше ефирна като горска нимфа в морскозелен шифон. Тя разгледа и бижутата — перлите и диамантите, които Изабел бе наследила, сребърната огърлица с тюркоази, която обвиваше тънкия врат на Пандора, проблясващото злато от ушите и китката на Вирджиния. Тя видя Алекса, която се смееше на някакъв коментар на Ноел отсреща на масата. Тя не носеше никакви бижута, но светлочервената й коса блестеше като пламък, а привлекателното й лице беше грейнало от любов…

И изведнъж вече не се получаваше. Вайълет беше твърде близка с всички тях, за да остане обективна, за да продължи да ги наблюдава безпристрастно с окото на непознат. Сърцето й страдаше за Алекса, която беше толкова уязвима и чиста. А Вирджиния? Отсреща на масата тя наблюдаваше снаха си и знаеше, че макар Едмънд да се бе върнал отново вкъщи, между тях все още нищо не беше решено. Тази вечер Вирджиния беше много оживена. Имаше бляскаво и крехко сияние около нея, както и опасен блясък в сините й очи.

Вайълет си каза, че не трябва да си представя най-лошото. Че трябва просто да се надява на най-доброто. Тя посегна към чашата си и отпи малко вино.

Приключиха с първото ястие. Джеф се изправи на крака и като главен прислужник изчисти чиниите. През това време Арчи се обърна към Вирджиния:

— Вирджиния, Едмънд ми каза, че заминаваш за Щатите да видиш баба си и дядо си?

— Точно така — усмивката й беше твърде бърза, а очите — широко отворени. — Ще е толкова забавно. Нямам търпение да видя милите старци.

Значи въпреки предупрежденията на Вайълет тя бе взела решение. Всичко вече беше определено официално. Сърцето на Вайълет спря от мъка, когато разбра, че най-лошите й страхове бяха на път да станат действителност.

— Значи ще заминаваш?

Тя не се опита да скрие неодобрението в гласа си.

— Да, Вай, ще ходя. Казах ти, че ще ходя. А вече всичко е уредено — заминавам в четвъртък. С Конрад ще пътуваме заедно.

За един кратък миг Вай не каза нищо. Очите им само се срещнаха през масата. Погледът на Вирджиния беше дързък и непоколебим.

— За колко време заминаваш? — попита Вайълет.

Вирджиния вдигна рамене.

— Не съм сигурна все още. Билетът ми е с отворена дата. — Тя се обърна към Арчи: — Винаги съм искала да взема Хенри, но сега, когато вече не е при нас, реших, че мога да отида и сама. Толкова е странно усещането, че мога да правя неща неочаквано, без отговорности, без ангажименти.

— Ами Едмънд? — попита Арчи.

— Ооо, Вай ще се погрижи за него — каза Вирджиния духовито. — Нали, Вай?

— Разбира се. — Вайълет потисна импулса да хване снаха си за раменете и да я разклати, докато зъбите й се разтракат. — Няма проблем.

И после Вайълет обърна гръб и на двамата и продължи да си говори с Ноел.

* * *

— … моят дядо имаше един млад горски пазач. Казваше се Доналд Бюист. Той беше хубав и сърдечен момък на двайсет години.

Сега вече бяха на второто ястие — фазана „Теодора“ на Изабел. Джеф беше дал чиниите със зеленчуци, а Конрад Тъкър беше допълнил винените чаши. Инструктиран и подтикнат от Пандора, Арчи беше ангажиран с разказването на класически семеен анекдот, който подобно на сагата за госпожа Харис и чорапите за стрелба през годините се бе превърнал в често повтаряна семейна шега. Семействата Блеър и Еърд бяха чували тази история многократно, но заради новодошлите убедиха Арчи да я разкаже отново.

— … той беше отличен горски пазач, но имаше един недостатък, крайният резултат от който беше, че в рамките на трийсет и пет километра всички момичета злощастно забременяха — дъщерята на овчаря от Арднамур, дъщерята на месаря в Страткрой, дори прислужницата на баба ми припадна по време на един обяд, докато сервираше шоколадово суфле.

Той направи пауза. Зад затворената врата, която водеше към кухненския килер и към самата кухня, ясно се чу телефонът. Звънна се два пъти и Агнес Купър отиде, за да види какво става. Арчи продължи историята си:

— Най-накрая баба ми тропна с крак и настоя дядо да се заеме с Доналд Бюист. Затова изпратиха някой да го повика и той послушно влезе в офиса на дядо за неприятен разговор. Дядо ми назова половин дузина дами, които носеха или бяха родили копелетата му. Най-накрая пожела да разбере как Доналд ще се защити и какво приемливо извинение може да даде за поведението си. Последва дълга тишина, докато Доналд обмисляше с какво да се оправдае. „Ами разбирате ли, сър, имам колело.“

След като смехът замря, се чу потропване на кухненската врата, която се отвори изведнъж и Агнес Купър подаде глава:

— Съжалявам, че ви притеснявам, но Еди Файндхорн е на телефона и иска да говори с госпожа Джорди Еърд.

— Бедите винаги идват по три.

Вайълет изтръпна, сякаш отворената врата беше пуснала не само Агнес в стаята, но и леденостудено течение. Тя се изправи на крака толкова рязко, че щеше да си събори стола, ако Ноел не беше протегнал ръка да го хване.

Никой не проговори. Всички я гледаха, а лицата им отразяваха нейната тревога. Тя каза:

— Бихте ли ме извинили за момент — и се засрами от това, че гласът й трепереше.

Обърна се и напусна масата. Агнес задържа вратата отворена за нея и Вайълет се отправи към голямата кухня на Изабел. Агнес я последва, но това нямаше значение… Усамотението беше последното нещо, което я тревожеше в момента.

Телефонът стоеше върху скрина. Тя вдигна слушалката:

— Еди.

— О, госпожо Еърд.

— Еди, какво има?

— Съжалявам, че ви измъквам от вечерното парти…

— Лоти при теб ли е?

— Всичко е наред с Лоти, госпожо Еърд. Бяхте права. Тя наистина е отишла в Страткрой. Хванала е автобуса и е отишла в къщичката ми. Влязла е през задната врата…

— Ти беше ли там?

— Не, бях в Балнайд.

— Благодаря на Господ за това. Къде е тя сега?

— Господин Исхак се обади на полицията и след пет минути те бяха тук с малка патрулна кола и я прибраха.

— И къде е тя сега?

— Отново в болницата на сигурно място.

От облекчението, което изпита, Вайълет се почувства доста слаба. Коленете й трепереха и тя се огледа наоколо за стол, но не намери. Агнес Купър обаче забеляза какво търси, и й донесе стол, така че Вайълет седна, за да облекчи краката си.

— Добре ли си, Еди?

— Добре съм, госпожо Еърд.

Тя спря, а Вайълет чакаше да чуе, защото усети, че има още нещо. Намръщи се и попита:

— Откъде господин Исхак разбра за Лоти? Да не би да я е видял?

— Не, не точно — последва още една дълга пауза, — разбирате ли, това не е всичко. Може би Едмънд и Вирджиния трябва да се приберат. Хенри е тук. Избягал е от училище, госпожо Еърд, и се върна вкъщи.

* * *

Едмънд караше много бързо в дъжда и мрака, отдалечавайки се от Крой, после надолу по хълма и приближавайки се към селото. Заровила брадичка в коженото си палто, Вирджиния се бе вторачила в движещите се по стъклото чистачки. Мълчеше не защото нямаше какво да каже, а защото двамата толкова се бяха дистанцирали и ситуацията бе толкова шокираща, че нямаше начин да изразят какво мислеха.

Взеха разстоянието за няколко минути. Изхвърчаха през вратите на Крой, минаха през селото, след триста-четиристотин метра прекосиха реката по моста, приближиха дърветата, минаха през отворените порти и най-накрая си бяха вкъщи, в Балнайд.

Вирджиния най-после проговори:

— Не бива да показваш, че си му ядосан.

— Ядосан? — Той едва повярва, че тя можеше да е толкова непрозорлива.

Тя не каза нищо повече. Той зави с беемвето в задния двор, натисна спирачките и изключи двигателя. После излезе от колата преди нея и тръгна към къщата, където отвори вратата със замах.

Еди и Хенри седяха на масата в кухнята. Чакаха. Хенри беше седнал с лице към вратата. Лицето му беше бледо, а очите — широко отворени от ужас. Носеше сивия си училищен пуловер и изглеждаше мъничък и беззащитен в него.

Как, по дяволите, се бе справил с това дълго пътуване сам? Мисълта мина бързо през ума на Едмънд и после изчезна също така бързо.

— Здравей, Хенри.

Хенри се поколеба само миг, после се измъкна от стола и се вкопчи в баща си. Едмънд го прие в прегръдката си и го вдигна, сякаш тежеше не повече от едно бебе. Хенри прегърна силно баща си и Едмънд усети сълзите, които се стичаха по бузите на сина му.

— Хенри! — Вирджиния бе вече до него.

След малко Едмънд нежно пусна Хенри на земята. Той се обърна към майка си и благодарна на Бога, Вирджиния се строполи на колене, без да мисли за вечерната си рокля, приемайки го в нежната си прегръдка. Той зарови лице в яката й.

— Миличък, миличък, всичко е наред. Не плачи, не плачи.

Едмънд се обърна към Еди. Тя също се бе изправила на крака и погледите им се срещнаха. Тя го познаваше от бебе и той й беше благодарен, защото нямаше и следа от упрек в очите й. Вместо това каза:

— Съжалявам.

— За какво, Еди?

— Че ви развалих тържеството.

— Не бъди глупава. Сякаш има някакво значение. Той кога си дойде?

— Преди около четвърт час. Госпожа Исхак го доведе.

— Някой звънял ли е от училището?

— Телефонът е развален и не звъни.

Той беше забравил.

— Разбира се.

Това означаваше, че имаше практически неща, за които трябваше спешно да се погрижи.

— В такъв случай трябва да се обадя по телефона.

Той ги остави, докато Хенри все още плачеше. Мина през тихата къща, стигна до библиотеката и пусна лампата там, после седна на бюрото си и набра номера на Темпълхол.

Телефонът звънна само веднъж, преди да вдигнат слушалката отсреща.

— Темпълхол.

— Директорът ли е?

— Да, на телефона.

— Колин, Едмънд Еърд е.

— О! — От другата страна на линията се чу въздишка на облекчение. Едмънд се учуди колко ли дълго горкият човек се беше опитвал да се свърже с тях по някакъв начин. — Направо се побърках в опитите си да се свържа с вас.

— Хенри е тук и е добре.

— Слава богу. По кое време се появи?

— Преди около петнайсет минути. Все още не съм чул подробности. Ние самите току-що се върнахме. Бяхме навън на вечеря и съобщението ни застигна там.

— Той изчезна някъде по времето за лягане. Към седем часа. Оттогава се опитвам да се свържа с вас.

— Телефонът ни е развален. Не приема входящи обаждания.

— Най-накрая го разбрах. Тогава се обадих на майка ти, но и там нямаше никой.

— Тя беше на същото вечерно парти с нас.

— Хенри добре ли е?

— Изглежда, да.

— Как е успяло това малко дяволче да стигне до вас?

— Нямам представа. Както ти казах, самият аз се прибрах вкъщи преди минута. Почти не съм говорил с него, защото исках да говоря първо с теб.

— Благодаря.

— Съжалявам, че ти създадохме толкова неприятности и тревоги.

— Аз трябва да ви се извиня. Хенри е твой син, а аз отговарях за него.

— Ти — каза Едмънд, облягайки се на стола — знаеш ли дали има нещо конкретно, което да го е подтикнало да избяга?

— Не, не знам. Нито пък някое от по-големите момчета знае. Нито който и да било от персонала ми. Той не изглеждаше нито щастлив, нито тъжен. На новите момчета винаги им отнема една-две седмици да се установят и да свикнат с новия начин на живот, да приемат промяната и непознатата среда. Аз го наблюдавах, естествено, но нямаше никакви признаци, че ще предприеме такива драстични действия.

Той звучеше разстроен и озадачен, както и самият Едмънд.

— Да, да, разбирам.

Директорът се поколеба и после попита:

— Ще го пратите ли пак при нас?

— Защо питаш?

— Просто се чудех дали искаш да го върнеш.

— Има ли някаква причина да не искам?

— От моя гледна точка няма абсолютно никаква причина. Той е много добро момче и знам, че мога да направя нещо от него. Лично аз бих искал да се върне, но… — Той спря и Едмънд остана с впечатлението, че подбира много внимателно думите си. — … Разбираш ли, Едмънд. От време на време се появява някое момче, което идва в Темпълхол, но всъщност не е трябвало да се отделя от дома си изобщо. Не съм прекарал достатъчно дълго време с Хенри, за да съм напълно сигурен, но мисля, че той е едно от тези деца. Не само че е твърде незрял за възрастта си, но и не е готов да се справи с изискванията на живота в пансион.

— Да, да. Разбирам.

— Защо не си помислиш ден-два? Нека Хенри остане при теб, докато решиш. Запомни, наистина искам да се върне, не се опитвам да прехвърля отговорността или да се отметна от ангажимента си, но сериозно бих ти препоръчал да обмислиш ситуацията.

— И какво да правя?

— Върни го в местното училище. Очевидно е добро училище и добре са го подготвили там. Когато стане на дванайсет, може пак да обмислиш възможността за Темпълхол.

— Казваш точно това, което жена ми повтаря през последната година.

— Съжалявам. Макар и да е закъсняла преценката ми, мисля, че тя е права. И мисля, че ние с теб сме виновни, защото сгрешихме…

Те поговориха още малко и се съгласиха да поддържат връзка следващите няколко дни. Накрая той затвори слушалката.

Той е едно от тези деца. Не е готов да се справи с изискванията на живота в пансион. Ние с теб сгрешихме.

Сгрешихме. Тази дума като че ли се заби с чук в главата му. Жена ти е права, а ти си сгрешил. Отне му известно време, за да приеме думата и значението й. Седеше на бюрото и се опитваше да се примири, че бе сбъркал почти катастрофално. Не беше свикнал с такъв тип упражнения за мозъка и му отне малко време, за да се примири.

След малко се изправи. Видя, че огънят е угаснал. Прекоси стаята и сложи отново дърва в камината. Когато се подпали кухото дърво и се развихриха приятните пламъци, се върна в кухнята.

Тук откри, че нещата повече или по-малко се бяха върнали към нормалното си състояние. Те отново седяха на масата, а Хенри беше на коленете на майка си. Еди беше направила цял чайник с чай и мляко с какао за Хенри. Вирджиния все още беше с коженото си палто. Когато влезе, всички вдигнаха поглед към него и той видя, че сълзите на Хенри са изсъхнали и цветът на бузите му се бе върнал малко.

Едмънд бе сменил изражението на лицето си — сега излъчваше жизнерадост.

— Свърших тази работа… — Той разроши косата на Хенри и си придърпа стол. — Има ли чаша чай за мен?

— Какво прави? — попита Хенри.

— Говорих с господин Хендерсън.

— Много ли е ядосан?

— Не, не е ядосан, само притеснен.

— Много съжалявам — каза Хенри.

— Ще ни разкажеш ли какво се случи?

— Да, предполагам, че да.

Хенри отпи още една глътка от сладкото си какао, от което се издигаше пара, и остави чашата си на масата. После каза:

— Хванах автобуса.

— Но как се измъкна от училището?

Хенри започна да разказва. Докато обясняваше, всичко звучеше нелепо просто. Той облякъл ежедневните си дрехи под пижамата. А после, когато угасили осветлението, се престорил, че трябва да отиде до тоалетната. Там имало голям шкаф, където бил скрил палтото си. Преоблякъл се и после се качил на прозореца към аварийния изход. После стигнал до задния път, а от него — до главния път, където минават автобусите.

— Но колко време се наложи да чакаш автобус? — попита Вирджиния.

— Малко. Знаех, че скоро има автобус.

— Откъде знаеше?

— Имах график с разписанието им. — Той погледна към Еди. — Взех го от чантата ти и го запазих.

— Толкова се чудех какво се е случило с малкото ми разписание.

— Проверих за автобуса за Релкърк и видях, че трябва да дойде скоро. И наистина дойде.

— Но никой ли не те попита какво правиш сам по това време?

— Не, бях си сложил плетената шапка за прикритие и се виждаха само очите ми. Не приличах на ученик, защото не си бях сложил училищната шапка.

— Как плати билета? — попита Едмънд.

— Вай ми беше дала два паунда, когато се сбогуваше с мен. Не ги предадох, а ги запазих във вътрешния джоб на палтото си. Там сложих и разписанието на автобусите, така че никой да не ги намери.

— А когато стигна в Релкърк?

— Да, стигнах до автобусната спирка. Вече се стъмваше, а трябваше да намеря другия автобус, който отива до моста Кейпъл. Имаше и автобус до Страткрой, но не исках да го хващам, за да не ме види някой, когото познавам. Беше доста трудно да намеря онзи автобус, защото имаше много автобуси и трябваше да прочета табелите отпред на всичките. Но успях да го намеря и трябваше да чакам доста дълго, докато потегли.

— Къде слезе?

— Нали ти казах ти — на моста Кейпъл. И после вървях пеш.

— Ходил си пеш от моста Кейпъл? — Вирджиния погледна сина си с почуда. — Но, Хенри, това са девет километра…

— Не вървях през целия път — призна си той. — Знам, че не бива да се качвам при непознати, но все пак го направих в края на пътуването. Шофьорът беше много приятен едър мъж с камион за овце. И той ме закара до Страткрой. А после… — Гласът му, който досега беше ясен и уверен, започна отново да трепери. — А после…

Той обърна поглед към Еди и тя пое инициативата:

— Не плачи, миличък. Няма да говорим за това, ако не искаш…

— Искам ти да им разкажеш.

И Еди разказа всичко по най-практичния и реалистичен начин, но дори това не смекчи ужаса от преживяването на Хенри. При всяко споменаване на Лоти той отново пребледняваше и Вирджиния го придърпваше към себе си, поставяйки брадичката си върху главата му и покривайки очите му с ръце. Тя правеше това, сякаш така можеше да премахне завинаги образа на Лоти Карстеърс, която идва през спалнята на Еди, за да провери кой стои зад прозореца.

— О, Хенри. — Тя го люлееше като бебе. — Не мога да го понеса… Какво се е случило! Какво ужасно нещо ти се е случило!

Едмънд, който беше също толкова развълнуван, успя да каже спокойно:

— И какво направи, Хенри?

Спокойният глас на баща му малко възвърна увереността на Хенри. Той се надигна разрошен от прегръдките на Вирджиния.

— Отидох при госпожа Исхак — започна той. — Магазинът й беше все още отворен и тя метеше пода. Беше много мила. А господин Исхак се обади на полицията по телефона, те дойдоха с включена сирена и святкаща синя лампа. Видяхме ги от магазина. После, когато полицейската кола си замина за Релкърк, госпожа Исхак си облече палтото и ме изпрати дотук. Тя позвъни на звънеца, защото вратата беше заключена, и кучетата се разлаяха. После дойде Еди.

— Той посегна към какаото си и го изпи цялото, а после остави празната чаша на масата. — Помислих, че Лоти я е убила. Лоти беше сложила лилавата й жилетка и се бе начервила. Изглеждаше така, сякаш бе убила Еди…

Лицето му се сбръчка. Дойде му в повече. Отново заплака и те го оставиха да плаче. Този път Едмънд не му каза да бъде мъж, а просто стоеше там, наблюдавайки малкия си хлипащ син с нарастващо възхищение и гордост. Защото осемгодишният Хенри беше не просто избягал от училище, но и бе планирал и осъществил бягството си с известен стил, с неподозиран кураж, ум и предвидливост. Изглежда, се беше подготвил за всякакви случайности и само катастрофалното и нещастно появяване на Лоти Карстеърс бе объркало плана му.

Най-накрая сълзите му спряха. Очите му бяха пресъхнали. Едмънд му даде чистата си ленена кърпа и Хенри седна и си избърса носа.

— Мисля, че вече трябва да си лягам — каза.

— Разбира се. — Вирджиния му се усмихна. — Искаш ли да се изкъпеш първо? Сигурно ти е студено и си мръсен.

— Да.

Той слезе от коляното й. Издуха си носа отново и после отиде при баща си да му върне кърпата. Едмънд я взе, придърпа Хенри към себе си и се наведе да го целуне по главата.

— Има само едно нещо, което не си ни казал — каза баща му. Хенри го погледна. — Защо избяга?

Хенри се замисли и после каза:

— Не ми хареса. Не си бях на мястото. Все едно бях болен.

— Да — каза Едмънд след малко. — Да, разбирам. — Той се поколеба и после продължи: — Виж, момчето ми, защо не се качиш горе с Еди и не се изкъпеш. С майка ти трябва да отидем на едно тържество, но първо ще се обадя на Вай и ще й кажа, че си тук и си в добра форма. След това ще се качим горе да ти кажем лека нощ.

— Добре. — Хенри хвана ръката на Еди и двамата тръгнаха към вратата. Но той се обърна и попита: — Ще дойдете, нали?

— Обещаваме.

Вратата се затвори след него и Едмънд и Вирджиния останаха сами.

След като Хенри излезе, тя се отпусна. Бе се прегърбила на твърдия кухненски стол. Вече нямаше нужда да крие травмата си, шока и изтощението си. Под грима Едмънд видя бледото й изпито лице със сенки под очите. Нямаше и следа от веселия смях от по-рано вечерта. Изглеждаше напълно изцедена. Той стана, хвана я за ръката и я дръпна, за да се изправи.

— Ела — каза й, излезе от кухнята и я поведе през коридора към библиотеката.

Огънят, който отново беше запалил, все още гореше буйно и голямата сенчеста стая беше топла. Тя беше благодарна за тази топлина. Тръгна натам и потъна в столчето край камината, като протегна ръце към огъня. Дългата й пола падаше свободно около нея, а яката на коженото й палто сякаш придържаше главата й, ясно очертания й профил.

— Изглеждаш като доста заможна Пепеляшка.

Тя го погледна и се усмихна.

— Искаш ли питие?

Тя поклати глава:

— Не, добре съм.

Той отиде до бюрото си, светна лампата и набра номера на Крой. Вдигна Арчи.

— Арчи, Едмънд е.

— Хенри добре ли е?

— Да, добре е. Имал е малко неприятни приключения, но не казвай нищо на Вай. Просто й кажи, че е с Еди и вече си ляга.

— Ще се върнете ли?

Едмънд погледна жена си, която стоеше с гръб към него — силует на фона на пламъците от камината. После каза:

— Не, мисля, че не. Ще дойдем направо в Корихил и ще се срещнем там.

— Добре. Ще кажа на другите. Ще се видим по-късно, Едмънд.

— Довиждане.

Той затвори телефона и се върна при камината. Там застана с единия крак върху решетката на камината и с ръка, подпряна на полицата, и впери поглед в жена си, а после и в пламъците. Но тишината между тях вече не беше враждебна, а беше мирна комуникация между двама души, които заедно са преживели криза и нямаха нужда от повече думи, за да я опишат.

Вирджиния първа наруши тишината:

— Съжалявам.

— За какво съжаляваш?

— Съжалявам, че казах онова в колата. Че ти казах да не се ядосваш. Беше глупаво. Трябваше да знам, че никога не би се ядосал на Хенри.

— Даже точно обратното, гордея се с него. Той се е справил много добре.

— Сигурно е бил много нещастен.

— Мисля, че просто се е чувствал изгубен. Сгреших. Ти беше права. Колин Хендерсън каза същото. Хенри още не е готов за пансион.

— Не бива да се виниш.

— Много благородно от твоя страна да кажеш това.

— Не, не е благородно. Благодарна съм. Защото сега можем да спрем да спорим и да се караме, разрушавайки се взаимно. Знам, че имаше само най-добри намерения. Мислеше, че така ще е най-добре за Хенри. Всеки прави грешки рано или късно. Човек, който никога не е направил грешка, е човек, който никога не е направил нищо. Сега всичко свърши. Нека оставим всичко зад нас. Просто бъди благодарен, че нищо лошо не се е случило с Хенри и сега е в безопасност.

— Лоти му се е случила. Мисля си, че това преживяване е достатъчно, за да има кошмари до края на живота си…

— Но той се е справил, и то много разумно. Отишъл е при госпожа Исхак. Погрижил се е за себе си и е уведомил другите. Няма смисъл да се измъчваш с такива мисли, Едмънд.

Той не каза нищо. След малко се отдръпна от камината и се отпусна на единия край на големия диван. Протегна напред дългите си крака, обути в червено-бели чорапи от тартан и обувки със сребърни токи. Огънят в камината проблясваше от излъсканите му копчета и металната дръжка на чантичката му.

— Сигурно си изтощен — каза тя.

— Да, беше дълъг ден. — Той потърка очи. — Но мисля, че трябва да поговорим.

— Можем да говорим утре.

— Не, трябва да е сега. Преди да е твърде късно. Трябваше да ти кажа по-рано тази вечер, когато се върнах и ти започна да ми разказваш за Лоти. Лоти и нейните думи, нейните клюки. Казах, че тя лъже, но това не е съвсем вярно.

— Ще ми разкажеш за Пандора.

Гласът на Вирджиния беше спокоен и смирен.

— Трябва да ти разкажа.

— Бил си влюбен в нея.

— Да.

— Страхувам се от нея.

— Защо?

— Защото е толкова красива. Мистериозна. Под този дъжд от думи никога не знаеш какво си мисли. Не мога да си представя какво се случва в главата й. И понеже тя те познава от толкова отдавна, когато аз още не съм те познавала, това ме кара да се чувствам несигурна и излишна. Тя защо се върна в Страткрой, Едмънд? Знаеш ли защо се върна?

Той поклати глава:

— Не.

— Боя се, че все още е влюбена в теб. Че все още те иска.

— Не.

— Откъде си толкова сигурен?

— Мотивите на Пандора, каквито и да са, нямат никакво значение. Всичко, което има значение за мен, си ти. Алекса и Хенри също. Сякаш си забравила това основно нещо.

— Ти си бил женен, когато си обичал Пандора. Бил си женен за Карълайн. Имал си бебе. С какво е било по-различно?

Това беше обвинение и той го прие.

— Да, и бях неверен и на двете. Но Карълайн не беше като теб. Ако се опитам да ти обясня защо се ожених за нея, мисля, че няма да разбереш. Имаше много общо с начина, по който стояха нещата тогава през 60-те — тези жизнерадостни години. Всички бяхме млади и се усещаше някакъв неспокоен материализъм във въздуха. Аз си проправях път, печелех пари и оставях своята следа в лондонското общество. Тя беше част от амбициите ми, от това, което исках. Родителите й бяха ужасно заможни, а тя беше единствено дете. Аз копнеех за сигурността на това да съм финансово осигурен, да усетя отражението на заслепителния успех.

— Но ти си я обичал?

Едмънд поклати глава:

— Не знам. Не се замислях много за това. Само знаех, че беше прекрасна за гледане, изключително елегантна, типът жена, след която винаги всички се обръщаха, която будеше някаква завист. Харесваше ми да ме виждат с нея, бях горд с нея. Сексуалната, любовната част от връзката ни не вървеше много гладко. Не знам точно кога почна да се обърква всичко. Сигурен съм, че вината беше колкото на Карълайн, толкова и моя, но тя беше странно момиче. Тя използваше секса като оръжие, а липсата на секс — като наказание. Преди края на първата година от брака ни вече спях много често в гостната. Когато тя осъзна, че е бременна с Алекса, нямаше радост, а само сълзи и взаимни обвинения. Тя не искаше дете, защото се страхуваше от раждането, а и както се оказа по-късно, страховете й се оправдаха. След като се роди Алекса, тя изпадна в следродилна депресия, която продължи месеци. Беше в болница дълго време и когато най-сетне беше в състояние да пътува, майка й я взе в Мадейра, за да прекара зимата там. В началото на лятото същата година Арчи и Изабел се ожениха. Той беше най-старият ми близък приятел. Бях го виждал много малко, след като заминах за Лондон, но знаех, че трябва да присъствам на сватбата му. Взех си една седмица отпуска и се прибрах вкъщи. Бях на двайсет и девет. Върнах се в Страткрой сам. Останах тук, в Балнайд, заедно с Вай. Но тогава в Крой беше пълно с гости, там кипеше бурен живот. През първия си ден вкъщи отидох да видя Арчи и се потопих в тази атмосфера на забавление.

И Пандора беше там. Не я бях виждал от пет години. Сега вече беше на осемнайсет, беше завършила училище и вече не беше дете. Познавах я от цяла вечност. Тя беше част от живота ми, винаги е била — като бебе в пелени, като малко момиче, което си играеше на гоненица с мен и Арчи и никога не пропускаше да скрои някой номер. Ужасно разглезена, своенравна, лукава, но същевременно много пленителна и скъпа. Когато я видях отново, разбрах, че не се е променила. Единствената промяна бе, че беше пораснала. Видях я как вървеше към мен през цялата зала в Крой — видях усмивката й, очите й, дългите й крака и сексуалната аура, която се носеше около нея, толкова могъща, почти видима. Тя обви ръце около врата ми, целуна ме по устата и каза: „Едмънд, колко си ужасен! Защо не ме изчака?“. Това беше единственото, което каза. Почувствах се така, все едно се давех и дълбоките води вече се бяха затворили над лицето ми, покривайки всяка част от тялото ми.

— Били сте любовници.

— Не съм я съблазнявал. Тя беше само на осемнайсет, но някак си вече беше успяла да загуби девствеността си. А и не беше трудно да сме заедно. В къщата се случваха толкова много неща и имаше толкова много хора, че никой не забелязваше, когато изчезвахме някъде заедно.

— Била е влюбена в теб.

— Така каза. Каза ми, че винаги е била влюбена в мен, още от малко момиченце. Фактът, че бях женен, само я направи още по-упорита. Никога не й бяха отказвали нещо, което искаше, и когато се опитвах да я вразумя, тя просто слагаше ръце на ушите си, затваряше очи и отказваше да слуша. Не можеше да повярва, че съм я оставил, че не бих се върнал. Сватбата беше в събота, а в неделя следобед трябваше да се върна в Лондон. В неделя сутринта с Пандора се разходихме нагоре по хълма по пътя за язовира. Обаче спряхме при Кори и легнахме на тревата. Чувахме как поточето тече бавно някъде долу под краката ни. Най-накрая успях да я убедя, че наистина трябва да замина. Тя плака, протестира и се вкопчи в мен и в крайна сметка, за да я успокоя, й обещах, че ще се върна, че ще й пиша. Уверих я, че я обичам. Наговорих й всички ужасни глупави лъжи, които човек казва, когато няма кураж да прекрати нещо. Когато нямаш куража да бъдеш силен. Когато не можеш да се пребориш със себе си да разрушиш мечтата на някой друг.

— О, Едмънд.

— Направих ужасна каша от всичко. Бях такъв проклет страхливец. Тръгнах за Лондон и докато километрите между нас се увеличаваха все повече и повече, аз започвах да се мразя за това, което бях причинил на Карълайн, на Алекса, а също така и на Пандора. Докато стигнах в Лондон, бях вече твърдо решен да пиша на Пандора и да се опитам да й обясня, че цялата история е била просто една фантазия, няколко откраднати дни, които нямаха реална стойност и имаха толкова бъдеще, колкото едно сапунено мехурче. Но не й писах. Защото, когато отидох в офиса на следващия ден, имах много работа, а вечерта вече летях със самолет за Хонконг. На пазара имаше огромна финансова сделка и избраха мен, за да се справя с нея. Нямаше ме три седмици. Когато най-накрая се завърнах в Лондон, времето, прекарано в Крой, бе избледняло и се бе превърнало в някаква далечна невероятна история, като дни от нечий чужд живот. Едва можех да повярвам, че това се бе случило на мен. Отново бях трезво мислещ бизнесмен, а не онзи нерешителен романтик, който беше полудял от любов, от сексуално увлечение. А и залогът беше твърде голям. Работата ми вероятно. Начин на живот, за който бях работил от сутрин до вечер. Алекса. Не можех да понеса мисълта, че може да загубя Алекса. И Карълайн — жена ми, за добро или зло. Тя се беше върнала от Мадейра със загар, в добро настроение и възстановена. Бяхме минали през лош период заедно, но вече бяхме от другата страна. Отново бяхме заедно и не можех да разваля всичко това. Бяхме хванали отново нишките на живота и се опитвахме да запазим основите на брака си здрави.

— А Пандора?

— Нищо. Приключих. Изобщо не й написах онова писмо.

— О, Едмънд. Това е жестоко.

— Да. Грехът на нещо пропуснато. Знаеш ли колко ужасно е усещането, когато има нещо много важно, което трябва да направиш, но не го правиш? И с всеки ден става все по-трудно и по-трудно да го направиш, докато в един момент не стигнеш до пределната граница, след която вече няма смисъл изобщо да го правиш. Всичко беше приключило. Арчи и Изабел отидоха в Берлин и непосредствената ми връзка с Крой беше прекъсната. Не чух нищо повече до деня, в който Вай се обади в Балнайд да каже, че Пандора я няма. Избягала на другия край на света с възрастен мъж, който можел да й бъде баща.

— Обвиняваш ли себе си?

— Разбира се.

— Каза ли някога на Карълайн за това?

— Не.

— Щастлив ли беше с нея?

— Не. Тя не беше жена, която поражда щастие. Но нещата проработиха добре, защото ние ги накарахме да заработят, защото бяхме този тип хора. Но какъвто и да е вид любов почти нямаше между нас. Иска ми се да бяхме щастливи, защото щеше да ми е много по-лесно да приема смъртта й, ако бяхме водили хубав живот. Щях да съм сигурен, че не са били — той направи пауза, за да намери правилните думи — просто десет години, хвърлени на вятъра.

Нямаше какво повече да каже. През разстоянието, което ги разделяше, Вирджиния и Едмънд се разглеждаха взаимно и тя видя тъга и отчаяние в погледа му. Тогава стана от високия стол и отиде при него. Докосна устните му с пръсти и го целуна, а той протегна ръка и я придърпа по-близо до себе си.

— Ами ние? — попита тя.

— Никога не съм знаел какво може да бъде бракът, преди да те срещна.

— Иска ми се да ми беше казал това преди.

— Срамувах се. Не исках да знаеш. Бих дал дясната си ръка, за да мога да променя случилото се, но не мога. Всичко онова се случи и стана част от мен завинаги.

— Говорил ли си с Пандора за това?

— Не, почти не съм я виждал. Нямах възможност.

— Трябва да оправиш нещата с нея.

— Да.

— Мисля, че тя все още ти е много скъпа.

— Да, но тя е част от живот, който отдавна е в миналото. Не от живота, който водя сега.

— Знаеш, че винаги съм те обичала. Предполагам, че ако не те обичах толкова много, нямаше как да успееш да ме направиш толкова нещастна, защото нямаше да ме интересува. Но сега, когато осъзнавам, че и ти си човешко същество, че можеш да бъдеш наранен от нещо, че правиш същите идиотски грешки като нас — сега е дори по-хубаво. Разбираш ли, никога не съм смятала, че имаш нужда от мен. Винаги съм мислела, че си самодостатъчен. Това, че се чувствам необходима, е по-важно от всичко.

— Имам нужда от теб сега. Не заминавай. Не ме оставяй. Не бягай в Америка с Конрад Тъкър.

— Не бягах от теб с него.

— Мислех, че е така.

— Не, не си прав. Всъщност той е много мил човек.

— Искаше ми се да го убия.

Никога не трябва да казваш на Едмънд. Все още не усещаше и капка вина, а само искаше да предпази мъжа си. Затова продължи да пази тайната си като някакъв горд личен трофей. Каза небрежно:

— Щеше да е ужасна загуба.

— Баба ти и дядо ти много ли ще се разочароват?

— Ще отидем някой друг път. Заедно — ти и аз. Ще оставим Хенри на Вай и Еди и ще отидем заедно да ги видим.

Той я целуна. После облегна гръб на меките възглавници на дивана и въздъхна.

— Иска ми се да не се налагаше да ходим на тези проклети танци.

— Знам, но се налага. Само за малко.

— По-скоро бих те занесъл в леглото.

— О, Едмънд. Имаме толкова много време за любов пред нас — години, години, до края на живота ни.

Точно тогава се появи Еди, която ги търсеше. Тя почука на вратата, преди да я отвори. Светлината от коридора блестеше зад нея и косата й изглеждаше като бял ореол.

— Само да ви кажа, че Хенри вече си е в леглото и ви чака.

— О, благодаря, Еди…

Те слязоха долу. Хенри лежеше в собственото си легло в стаята си. Нощната му лампа светеше слабо и разнообразни сенки играеха по стените. Вирджиния седна на ръба на леглото му и се наведе да го целуне. Той беше почти заспал.

— Лека нощ, миличък.

— Лека нощ, мамо.

— Всичко ще бъде наред.

— Да, всичко ще бъде наред.

— Без никакви кошмари?

— Мисля, че да.

— Ако все пак се появят, Еди е долу.

— Да, знам.

— Ще те оставя с татко.

Тя се изправи и се премести встрани.

— Приятно прекарване на тържеството — пожела й Хенри.

— Благодаря, скъпи. Ще се забавляваме.

Тя излезе от стаята и Едмънд зае мястото й.

— Ето че отново си вкъщи, Хенри.

— Съжалявам за училището, но наистина не беше правилното за мен място.

— Знам. Осъзнавам го сега. Както и господин Хендерсън.

— Не трябва да се връщам, нали?

— Мисля, че не. Ще трябва да се обадим в училището в Страткрой, за да проверим дали ще те приемат отново.

— Мислиш ли, че ще кажат „не“?

— Не мисля. Ще се върнеш с Кадежа.

— Би било добре.

— Лека нощ, момчето ми. Справи се добре. Гордея се с теб.

Очите на Хенри вече се затваряха. Едмънд се изправи и се отдалечи, после се обърна с гръб към него и с изненада осъзна, че и в собствените му очи имаше сълзи.

— Хенри?

— Да?

— Му при теб ли е сега?

— Не. Вече не ми е нужен.

* * *

След като излезе навън, Вирджиния осъзна, че дъждът е спрял. Отнякъде се беше появил студен и свеж вятър, от който мракът се раздвижи и високите брястове в Балнайд зашумоляха, заскърцаха и залюляха върховете си. Когато погледна нагоре, тя видя звездите, защото вятърът беше издухал облаците на изток. Небето беше чисто и обсипано с безкрайния брилянтен блясък на множеството съзвездия, които се виждаха. Студеният, но чист и сладък въздух брулеше бузите й. Тя си пое няколко дълбоки глътки въздух и сякаш се оживи. Вече не се чувстваше изморена, нещастна, ядосана, обидена, изгубена. Хенри вече си беше вкъщи, а Едмънд се беше върнал вкъщи не само физически, но и по друг начин, беше се върнал при нея. Тя беше млада и знаеше, че е красива, наконтена и на път за парти. Беше готова да танцува цяла нощ.

Караха в светлината на фаровете по тесните, изпълнени с множество завои селски пътища. Когато приближиха Корихил, видяха как нощното небе е окъпано в блясък от прожекторите, насочени към предната част на къщата. Когато приближиха къщата, видяха низ от приказни светлини, които Верена беше навързала от дърво на дърво по целия път нагоре. Освен това на всеки двайсетина метра се виждаха ярките пламъци на римски свещи, които излизаха от тревата.

— Сигурно се чувства много добре тази вечер — каза Вирджиния.

— Кой?

— Корихил. Прилича на паметник на всички минали вечерни партита, сватбени пирове, танци, балове, които са минали през него през годините. И кръщенета, и погребения също. Но най-вече тържества.

Три ярко блестящи прожектора бяха насочени нагоре и осветяваха Корихил под комините. Отвъд това се издигаше голямата шатра, която също беше осветена вътре и приличаше на театър със сенки. Изкривените силуети се движеха на фона на бялото платно. Чуваха се и музикалните ритми. Очевидно танците вече бяха започнали.

На едно дърво от лявата страна на пътя висеше още един прожектор, който осветяваше голямата заградена ливада до конюшнята. Колите тук бяха паркирани в дълги колони, чийто край не се виждаше. Една фигура се приближи към тях в тъмното с фенерче в ръка. Едмънд спря колата и спусна прозореца. Мъжът с фенерчето спря, за да надникне вътре и да види кой е дошъл. Хюи Маккинън, момчето за всичко в дома на Стейнтън. Тази вечер играеше ролята на човек, който паркираше колите, но вече вонеше на уиски.

— Добър вечер, сър.

— Добър вечер, Хюи.

— О, вие ли сте, господин Еърд. Съжалявам, но не разпознах колата. Как сте, сър? — Той проточи врат още малко, за да може да огледа Вирджиния, и алкохолните изпарения пак ги връхлетяха. — И госпожа Еърд. Как сте?

— Много добре, благодаря ти, Хюи.

— Много добре, много добре — каза той. — Ужасно много закъснявате. Останалата част от групата ви пристигна преди повече от час.

— Боя се, че имахме много важна работа.

— Добре, няма значение. Нощта е достатъчно дълга. — След като приключи с любезностите, той се закрепи на крака. — Сега, сър, ако искате, вземете хубавата си дама и я придружете до залата. Може да я оставите там и да се върнете тук, където аз ще ви помогна да си намерите място за паркиране някъде там.

Насочи фенерчето си някъде напосоки към полето и се оригна дискретно.

— Надявам се да се забавлявате и да прекарате изключително.

Той се отдръпна и Едмънд вдигна прозореца.

— Съмнявам се, че Хюи ще издържи цяла вечер.

— Поне добре се е загрял и няма да умре от хипотермия.

Колата се придвижи напред, за да отбие при входната врата зад едно ауди с персонализиран регистрационен номер. От него излизаха множество млади мъже и момичета. Те всички сияеха и се смееха, тъй като идваха от някое продължително и изобилно вечерно парти. Вирджиния ги последва към залата, докато Едмънд се върна да потърси Хюи и да паркира колата.

Тя влезе в къщата и моментално я заляха светлина, топлина, музика, аромат на цветя, зеленина, дим от дървата в камината, шумни поздравления, смях и разговори на висок глас. Докато бавно се изкачваше по стълбите, тя погледна надолу над стълбчетата и пред нея се разкри карнавалната сцена. Имаше хора навсякъде. Много от тях познаваше, но имаше и непознати. Специално за този повод бяха дошли хора от всички части на страната. Виждаше се пламъкът от един пън в камината, край която се бяха събрали млади мъже в шотландски полички и във вечерно облекло и си говореха с питие в ръка. Двама от тях бяха офицери от казармата в Релкърк, чиито алени куртки изглеждаха доста претрупани.

От трапезарията, чиито врати бяха украсени с тъмносиня копринена драперия, се чуваше мощният ритъм на диско музика. През вратата минаваше стабилен поток от двупосочен трафик. Млади момчета, които почти влачеха партньорките си, изчезваха в мрака, докато други се появяваха. Младите мъже бяха сладки и запотени, сякаш току-що бяха приключили игра на скуош, докато момичетата стояха небрежно, с престорена изтънченост пробиваха пръсти през разрошената си коса и посягаха към цигарите си. Слабите светлини и глъчката загатваха за известно сексуално вълнение.

На единия от диваните близо до входа седеше старият генерал Палмър в шотландската си поличка, който се беше разкрачил неприлично широко. Говореше с една доста едра дама с голямо деколте, която Вирджиния не разпозна. Покрай тях други си пробиваха път към библиотеката и оттам — към голямата палатка пред къщата.

— Вирджиния! — викна я някакъв мъж, който я гледаше.

Тя му помаха, усмихна се и продължи да се качва по стълбите. Отиде в спалнята, на която беше окачен надпис „Жени“, където се отърва от коженото си палто и го сложи на върха на купчината от палта, която се беше насъбрала на леглото. Отиде до прозореца, за да среши косата си. Зад нея вратата на тоалетната се отвори шумно и се появи едно момиче. Тя беше със светла и ефирна като пухче от глухарче коса, а очите й бяха с черен грим — приличаше на панда. Вирджиния тъкмо щеше да й каже, че по невнимание е подгънала роклята си в бельото си, когато осъзна, че всъщност това беше полата й. Прииска й се Едмънд да беше тук, за да сподели с него този весел момент. Тя бързо се завъртя, за да премахне гънките от полата на роклята, прибра си гребена в чантата и излезе.

Едмънд я чакаше долу в края на стълбите и пое ръката й:

— Всичко наред ли е?

— Трябва да ти разкажа нещо интересно и забавно. Паркира ли колата?

— Хюи ми намери място. Хайде, да вървим да видим какво се случва.

Тя беше видяла всичко малко по-рано, сутринта, когато донесе вазите за цветя. Но тогава шатрата беше празна и недовършена и имаше работници навсякъде. Сега всичко беше преобразено и всичките месеци на планиране, притеснение и усилен труд се бяха отплатили на Верена. Вирджиния реши, че Корихил изглеждаше така, сякаш специално е бил проектиран за такива събития. Тя мина през библиотеката, за да стигне до палатката по каменните градински стълбички. Урните в най-горната и в най-долната част на стълбите бяха с много зеленина и бели хризантеми, а лампите, които ги осветяваха, се полюшваха от лекото течение, подухващо под заградения навес.

Те се спряха на върха на стълбите, което, естествено, е най-хубавото място за наблюдение, и се полюбуваха с почуда и възхищение на гледката.

Високите колове на шатрата бяха трансформирани в същински дървета от снопове ечемик, букови клонки и офика, която блестеше ярко с алените си плодове. Високо над тях висяха лъскави полилеи. В далечния край беше издигната сцена, около която бяха вързани на нишка сребристи балони с хелий. На сцената беше Том Драйстоун с групата си, който свиреше силно музика за типичния бърз шотландски танц за осем души — „Танцът на войниците“. Том беше в средата с акордеона си, тъй като беше лидерът на групата, а останалите — пианист, двама цигулари и млад барабанист — стояха около него. Облечени в бели сака и тесни карирани панталонки от туид, те изглеждаха доста добре. Той забеляза Вирджиния и й намигна, после й кимна за поздрав и продължи да свири. Високата му чаша за бира преливаше на пода до него.

Групите от танцьори — някои по осем, други по шестнайсет, се въртяха и премятаха, хващаха се за ръце, разменяха си партньорите, пляскаха с ръце, тропаха с крака в ритъм с хипнотичния пулс на музиката. В средата на една група имаше един огромен млад мъж, който сякаш беше излязъл на показ. Изглеждаше достатъчно силен, да бъде силов спортист, но тази вечер изразходваше всичката си енергия в танци. Шотландската му поличка хвърчеше, ръцете му се извисяваха високо над масивните му рамене, ризата му сякаш всеки момент щеше да се пръсне. Той се раздаваше максимално и мускулестите му крака вършееха пода, докато подскачаше високо и издаваше луди викове.

— Ако не внимава — отбеляза Едмънд, — ще се нарани.

— По-вероятно е да убие някое от момичетата около него.

Но момичетата го харесваха много, крещяха от радост, вдигаха ги във въздуха и ги въртяха като пумпал. Вирджиния донякъде очакваше да види някое от тях изхвърлено като кукла високо към покрива на шатрата.

Едмънд я побутна:

— Виж Ноел.

Вирджиния проследи накъде сочеше пръстът му, и видя Ноел, при което избухна в смях. Той стоеше с шашната физиономия на хубавото си лице в центъра на една група. Очевидно беше загубил стъпките и нямаше никаква представа, какво трябва да прави. Алекса, която беше неудържима и се смееше бурно, се опитваше да го насочи в правилната посока към следващия му партньор. Тя от своя страна нарочно спря да съдейства на партньора си от съчувствие към Ноел и го гледаше с лек присмех.

Те се огледаха за другите. Намериха Вай, Конрад и Пандора, Джеф и Люсила — всички те танцуваха заедно в група от шестнайсет души. Партньорът на Вай беше пенсиониран съдия от Единбург, който беше много по-нисък от нея и вероятно единственият на това празненство, който бе по-възрастен от нея. Макар и толкова едра и набита, Вай се движеше много леко и ефирно, когато танцуваше, като перце, което се полюшва от един на друг партньор, и нито един път не изгуби ритъма. Докато я гледаха, тя отново зае мястото си в кръга, а други две дами се придвижиха, за да танцуват в центъра. Вай погледна нагоре и засече погледите на Едмънд и Вирджиния, които стояха хванати за ръка на върха на каменните стълби.

За момент жизнерадостната й румена физиономия се смръщи. Тя вдигна вежди въпросително с лек страх от отговора, който обаче беше вдигане на хванатите им ръце в знак на триумф. Тя разбра посланието и усмивката отново озари лицето й. Темпото на буйната музика се усили и тя и старият съдия се хванаха за ръце, за да се завъртят отново, но тя го завъртя толкова силно, че замалко да го запрати извън дансинга с тези негови тънки крачета.

Най-накрая след финално завъртане и последни акорди от групата танцът свърши. Веднага избухнаха аплодисменти за музикантите, ръкопляскания, викове и тропане. Танцуващите, на които вече им беше горещо, бяха останали без дъх и бяха запотени, но искаха още. Шумно почнаха да скандират бис за още един танц.

Но за Вайълет това беше достатъчно. Тя се извини и остави партньора си, след което прекоси целия дансинг и стигна до мястото, където бяха Вирджиния и Едмънд. Те слязоха по стълбите, за да я пресрещнат, и Вайълет прегърна снаха си.

— Най-сетне пристигнахте. Толкова се притесних. Наред ли е всичко?

— Всичко, Вай.

— Хенри?

— На сигурно място и спокоен.

Вайълет фиксира сина си с пронизващ поглед:

— Едмънд, няма да го пратиш отново там, нали?

— С този поглед в очите ти не мисля, че бих посмял. Не, ще си остане тук поне още няколко години.

— Благодаря на Господ за това. Най-сетне се вразуми. И то не само за едно нещо, ако не греша. Познавам само по погледите на двама ви. — Тя отвори чантата си, извади си кърпичка и избърса запотеното си чело. — Достатъчно потанцувах. Мисля да се прибирам вкъщи.

— Но, Вай — възрази Едмънд. — Не съм танцувал с теб.

— Тогава ще те разочаровам, защото си тръгвам. Прекарах страхотна вечер, вечерята беше прекрасна, а танците — уникални. Хеттрик. Забавлявах се отлично и точно сега е моментът да си тръгна.

Тя беше неотстъпчива.

— Ако искаш, може да взема колата ти и да я докарам до входната врата — предложи Едмънд.

— Би било много мило. Ще се кача горе, за да си взема палтото. — Тя целуна Вирджиния отново. — Има толкова много неща, за които трябва да си поговорим, но сега не е нито моментът, нито мястото за това. Но много се радвам за вас двамата. Лека нощ, скъпа моя. Забавлявайте се.

— Лека нощ, Вай.

* * *

Едмънд, който от известно време търсеше Пандора, най-накрая я забеляза в гостната, където от единия до другия край на стаята имаше дълъг бар с дивани и столове, подредени удобно, така че да се формират малки групички за разговори. Тук беше относително тихо, въпреки че беше невъзможно да избягаш напълно от оглушителния ритъм на музиката, която се чуваше както от шатрата, така и от залата за танци. Когато застана на вратата, той видя, че малка част от гостите на Верена бяха решили да пропуснат един-два танца, да седнат и да си поемат дъх с питие в ръка. Няколко много млади момичета седяха на пода… така можеха да гледат в очите присъстващите млади мъже. Една от тях вече беше привлякла вниманието на Едмънд, тъй като носеше най-малката черна рокля с пайети, която някога бе виждал. Той не можеше да повярва. Късата поличка минаваше всякаква граница на благоприличието. Когато попита коя е, му казаха, че е стара приятелка от училището на Кати.

Той забеляза Пандора — свита на дивана в ъгъла близо до камината, бе потънала в увлекателен разговор с някакъв мъж. Едмънд си проби път натам, а тя сякаш усети, че той приближава, защото се обърна точно когато той беше вече до нея.

— Едмънд.

— Хайде да танцуваме.

— О, миличък, изтощена съм. Цяла вечер подскачам нагоре-надолу, като йо-йо.

— Ела тогава в залата за танци, там свирят „Дамата в червено“.

— Божествена мелодия. Едмънд, ти познаваш Робърт Брамуел, нали? Да, естествено, че го познаваш, та нали е във вашата ловна дружина. Колко съм глупава.

— Извинявай, Робърт, имаш ли нещо против да ти я отвлека?

— Не, разбира се, че не.

Робърт изпита затруднение при опита си да се изправи от дивана, тъй като беше доста едър и пълен.

— И без това е време да потърся жена си. Казах й, че ще направя нещо, което се нарича Хамилтън Хаус, заедно с нея. Нямам никаква представа, как, по дяволите, се прави това, но предполагам, че е най-добре да й кажа.

— Беше ми приятно да пийнем заедно — благодари му между другото Пандора.

— Удоволствието беше мое.

Те наблюдаваха как той си тръгна, мина през претъпканата стая и излезе през вратата. Тогава Едмънд най-безсрамно зае мястото му.

— О, скъпи, толкова си непослушен. Мислех, че искаш да танцуваш.

— Бедният симпатяга. Сигурно доста дълго време се е прокрадвал и е маневрирал около теб, докато най-сетне се е докопал, а сега аз развалих всичко.

— Не си го развалил за мен. Нямаш питие.

— В момента си почивам. Вече изпих твърде много тази вечер.

— Горкият, имаше ужасни изживявания тази вечер. Как е Хенри?

— Имайки предвид през какво е минал, е в доста добро състояние.

— Много смело е било от негова страна да избяга от училище. Всъщност е ужасно смело да избяга откъдето и да е.

— Ти го направи.

— Пак ли се връщаме към това? Мислех, че сме престанали да говорим на тази тема.

— Съжалявам.

— Съжаляваш, че повдигаш темата ли?

— Не, съжалявам за всичко, което се случи, за начина, по който се държах. Изобщо не ти обясних и предполагам, че вече е твърде късно, за да почна да обяснявам.

— Да, мисля, че е твърде късно.

— Ти никога не ми прости, нали?

— О, Едмънд, аз не прощавам на хората. Не съм достатъчно добра, за да прощавам. „Прошка“ не е дума, която фигурира в моя речник. И как бих могла да простя, когато през целия си живот съм направила толкова много хора отчайващо нещастни.

— Не е това смисълът.

— Ако искаш да си говорим на тази тема, нека бъдем обективни. Ти каза, че ще ми пишеш, че ще поддържаме връзка, че ще ме обичаш винаги, и не направи нито едно от тези неща. Изобщо не можах да те разбера, защото не беше типично за теб да нарушаваш обещанията си.

— Ако ти бях писал, щях да ти кажа, че обещанията ми са празни и че се отдръпвам. Но се забавих твърде дълго и когато най-накрая събрах кураж, вече беше твърде късно… така че тръгнах по лесния път.

— Това беше най-ужасното. Мислех, че ти никога не избираш лесния път. Мислех си, че те познавам толкова добре, и именно затова те обичах толкова много. Не можех да повярвам, че не ме обичаш. Исках те. Толкова глупаво от моя страна, но през целия ми живот винаги съм получавала това, което искам. Беше ново и мъчително преживяване за мен да ми откажат нещо, което искам. И не пожелах да го приема. Не можех да повярвам, че няма да се случи някое чудо и всичко да се нареди. Сякаш беше възможно всичко да изчезне с магическа пръчка, да се скрие някъде в някой забутан шкаф — заминаването ти в Лондон, женитбата с Карълайн и раждането на Алекса. Толкова глупаво и наивно. Но тогава бях само на осемнайсет, а и никога не съм била много умна.

— Съжалявам.

Тя му се усмихна и го докосна по бузите.

— Да не би да се обвиняваш за голямата бъркотия, която направих от всичко. Недей. Аз съм си родена такава голяма беля. И двамата го знаем. Ако не беше ти, щеше да е някой друг. А ако Харолд Хог не беше там, червив от пари и задъхващ се от похотливост, то, сигурна съм, щях да намеря някой също толкова невъзможен и ужасен мъж, с когото да избягам. Никога нямаше да те направя щастлив. Не мисля, че и с Карълайн беше щастлив. Но мисля, че сега с Вирджиния най-сетне си щастлив. Това ме прави и мен щастлива.

— Какво друго те прави щастлива?

— Дори и да знаех, нямаше да ти кажа.

— Защо се върна в Крой?

— Моментен импулс да ви видя всички отново.

— Ще останеш ли?

— Мисля, че не. Твърде неспокойна съм.

— Това ме кара да се чувствам виновен.

— Защо?

— Не знам, всички ние имаме толкова много.

— Аз също. Но моите неща са различни.

— Мразя това, че си сама.

— По-добре е така.

— Ти си част от всички нас, нали го знаеш?

— Благодаря ти, това е най-милото нещо, което можеше да ми кажеш. Точно така искам да бъдат нещата. Точно така искам да си останат.

Тя се наведе напред и го целуна по бузата. Усещанията му се изостриха от близостта й, от допира на устните й, от аромата на парфюма й.

— Пандора…

— Стоим тук твърде дълго. Не мислиш ли, че трябва да станем и да потърсим другите?

* * *

Вече минаваше един часа и тържеството беше в разгара си, когато Ноел Кийлинг, който не успя, а и нямаше желание да се справи със сложния танц, наречен „Херцога от Пърт“, се оказа изоставен сам. Той реши, че има нужда от освежително питие, и се запъти към бара. Предложиха му шампанско, но устата му беше пресъхнала и затова се задоволи с леденостудена бира. Тъкмо бе допрял чашата до устните си и отпиваше голяма освежителна глътка, когато изведнъж видя Пандора Блеър до себе си.

След вечерното парти почти не я беше виждал, което беше жалко, защото му беше приятно да общува с нея. Смяташе, че може би е най-изящната и забавна жена, която срещаше от доста време.

— Ноел.

Беше удовлетворяващо някой да го потърси. Той веднага остави чашата си и й направи място, а тя се настани до него върху празен висок стол. След като се настани удобно, тя му се усмихна заговорнически:

— Искам да те помоля за една услуга.

— Разбира се. Искаш ли питие?

Тя посегна към една чаша, преливаща от шампанско, и го изпи като вода.

Той се засмя и я попита:

— Само това ли пиеш цяла вечер?

— Разбира се.

— За каква услуга става въпрос?

— Мисля, че е време да се прибирам вкъщи. Ще ме закараш ли?

Ноел наистина беше хванат неподготвен и се изненада. Това беше последното нещо, което очакваше.

— Но защо искаш да се прибираш?

— Мисля, че стоях достатъчно дълго. Танцувах с всички, казах всички правилни думи и сега копнея за леглото си. Бих помолила Арчи, но той се забавлява толкова много, затворен в офиса на Ангъс Стейнтън заедно със стария генерал Палмър и бутилка „Глен Моранж“, че ми се струва позорно да развалям тази забава. А всички останали подскачат и танцуват в шатрата различни традиционни шотландски танци. Дори Конрад, нашият симпатичен Тъжен американец.

— Изненадан съм, че може да ги танцува.

— Арчи и Изабел организираха малък урок в Крой в сряда вечер и ни дадоха няколко начални урока, но не съм си представяла, че той толкова ще се пристрасти. Ще ме закараш ли, Ноел? Много ли е ужасно от моя страна да те моля за това?

— Не, разбира се, че не. Естествено, че ще те закарам.

— Колата ми е тук, но наистина не съм в състояние да карам. Със сигурност ще заспя по пътя на връщане и ще се озова в някоя канавка. А и другите ще трябва да се приберат с нея. Така че вероятно е добра идея да им оставя колата.

— Ще те закарам с моята кола.

— Ти си същински ангел — каза тя, допивайки шампанското си, — ще отида да си взема палтото. Нека се срещнем на входната врата.

Той си помисли дали да каже на някой какво смяташе да прави, но после се отказа, защото пътят до Крой нямаше да му отнеме повече от половин час, а и най-вероятно никой нямаше да забележи липсата му. Той я чакаше в долната част на стълбището и с удивление откри, че се намира в състояние на приятно очакване, като че ли той и Пандора щяха да предприемат някаква малка тайна среща с възможен романтичен завършек. Когато се замисли, той осъзна, че вероятно тя беше причината за това, тъй като сигурно имаше такъв ефект върху почти всеки мъж, върху когото избереше да съсредоточи вниманието си.

— Готова съм.

Тя се затича надолу по стълбите, обвита в разкошното си дълго палто от норка. Той пое ръката й и те тръгнаха, след което слязоха по стълбите и прекосиха чакълената пътечка. Тревата на ливадата беше студена и влажна, а земята — кална, затова той й предложи да я пренесе на ръце до колата си. Но тя само му се изсмя, свали нежните си сандали и тръгна боса.

Стария Хюи го нямаше, но те все пак успяха да намерят голфа на Ноел. Той пусна парното, за да стопли краката й.

— Искаш ли музика?

— Не особено. Мисля, че ще ми пречи, докато се любувам на звездите.

Той даде назад, обърна и потегли по добре осветения път и после към тъмните покрайнини. Топлият въздух в колата беше просмукан с аромата на нейния парфюм и той имаше странното усещане, че в бъдеще, когато усетеше този аромат, отново щеше да си спомни за сега, за това пътуване, за тази жена.

— Партито бе прекрасно — започна тя. — Перфектно от началото до края. Точно както преди, дори още по-хубаво. Едно време, когато бяхме млади, организирахме такива танци в Крой — по Коледа, за рождени дни. Ще трябва да идваш в Крой, защото ще става все по-интересно. Вече няма да са мрачни и меланхолични, защото Арчи е по-добре. Най-сетне се възстанови. Мина през ужасен кошмар, но всичко приключи. Успя да се пребори с призраците от миналото.

Тя замълча. Бе обърнала глава на другата страна, а косата й беше разпиляна върху мекото й кожено палто. Взираше се през прозореца, докато оставяха неосветения празен път зад себе си.

След малко го попита:

— Ще се върнеш ли в Крой, Ноел?

— Защо питаш?

— Може би те питам нещо друго. Може би те питам заради Алекса.

— Какво точно ме питаш? — попита предпазливо той.

— Мисля, че се колебаеш, че не знаеш какво да правиш.

Той беше изненадан от прозрението й.

— Да не би да си говорила с Вай?

— Миличък, аз никога не говоря с никого. Не и за нещата, които са важни.

— Алекса е важна.

— Точно така си мислех. Знаеш ли, имам странното усещане, че ние с теб доста си приличаме. Аз никога не знаех какво искам наистина, а когато го получавах, откривах, че всъщност никога не съм го искала. Това е така, защото търсех нещо, което не съществува.

— Говориш за определен мъж или за начин на живот?

— Мисля, че и за двете. Не вървят ли ръка за ръка? Както и съвършенството, максималното. Но то никога не се случва, защото не съществува. Да обичаш, означава не да намериш съвършенство, а да прощаваш ужасни недостатъци. Предполагам, че всичко е въпрос на компромиси. И най-вече да умееш да познаеш момента, в който трябва да решиш дали да се гмурнеш в дълбокото, или да избягаш.

Ноел каза:

— Обичам Алекса, но не съм влюбен в нея. — Той се замисли за това свое твърдение и се усмихна. — Знаеш ли, никога преди не съм казвал тези думи на глас — нито на себе си, нито на някой друг.

— И какво е усещането, като ги кажеш на глас?

— Плашещо. Боя се да давам обещания, защото никога не съм бил добър в спазването им.

— Страхът е най-лошата причина да направиш нещо или да не направиш нищо. Той е негативен. Все едно да не направиш нещо, защото се притесняваш какво ще кажат хората. Пандора, не можеш да се държиш така! Какво ще кажат хората? Като че ли има значение. Не, това не се приема. Ще трябва да си измислиш по-добро извинение.

— Добре, какво ще кажеш за това? Когато съм необвързан, сам контролирам собствения си живот.

— Това е хубаво, когато си млад. Но необвързаните мъже много често завършват като самотни и жалки стари ергени, ако не са много внимателни. Те се превръщат в онзи тип хора, който домакините канят на вечерни партита само за да попълнят бройката. А след това се прибират сами вкъщи, в празния апартамент и евентуално може да ги чака само някое вярно куче.

— Това е забавна перспектива.

— Ти имаш само един живот. Няма да получиш втори шанс. Ако пуснеш нещо наистина хубаво да се изплъзне през пръстите ти, то ще си отиде завинаги. А после ще прекараш остатъка от живота си, опитвайки се да го намериш отново, залитайки от една незадоволителна връзка към друга. След известно време идва денят, в който осъзнаваш, че всичко е безсмислено, безполезно, просто загуба на време и усилия.

— И какъв е отговорът?

— Не знам. Не съм на твое място. Предполагам, че ти трябват малко кураж и много вяра. — Тя се замисли над думите си. — Звуча точно като някоя директорка на ученическо тържество или като политик. „Нека всички поставим ръце на ралото и да погледнем напред, защото ни чака светло бъдеще.“ — Тя започна да се смее. — „Гласувайте за Блеър, ще получите безплатни лепенки за мазоли.“

— Нима се застъпваш за компромисите — каза той.

Смехът й замря:

— Има и по-лоши неща. Тази вечер за първи път видях Алекса, но я наблюдавах на вечеря… наблюдавах двама ви. Лицето й беше озарено от любов. Тя се раздава и е същинско злато.

— Знам всичко това.

— Значи изложих гледната си точка.

Отново настъпи тишина, но вече оставаше много малко път до крайната им цел. Спускаха се надолу по дългата долчинка и тъй като светлините на Страткрой бяха много слаби, единственото нещо, което хвърляше светлина, бяха само редките улични лампи. В колата беше много топло. Ноел свали прозореца за малко и усети порива свеж студен въздух върху лицето си. Той чу ромоленето на реката, която течеше успоредно на пътя.

Стигнаха първите вили, после — вратите на Крой и най-накрая — предната алея за коли. Премина на по-ниска предавка и ускори нагоре по хълма. Къщата ги очакваше с тъмни прозорци. Само ленд роувърът на Арчи стоеше самотно пред входната врата. Ноел спря и изключи двигателя. Нощта беше тиха и се чуваше само повеят на вятъра.

— Ето те на сигурно място вкъщи.

Тя се обърна към него с благодарна усмивка.

— Ти беше наистина много мил. Надявам се, не съм развалила забавата ти. Съжалявам, ако съм се натрапила, като се намесих.

— Не мога да разбера точно защо ми каза всички тези неща.

— Вероятно защото пих твърде много шампанско.

Тя се наведе и го целуна по бузата.

— Лека нощ, Ноел.

— Вратата отключена ли е?

— Разбира се, никога не я заключваме.

— Ще те изпратя до вътре.

— Не. — Пандора го възпря, като сложи ръка върху рамото му. — Ще се оправя. Недей да идваш. Върни се при Алекса.

Тя излезе от колата и затвори вратата. В светлината на фаровете той гледаше как се отдалечава, пресичайки чакълената площадка, и после се изкачва по стълбите. Гледаше я как си отива. Голямата врата се отвори. Тя се обърна, махна му и се вмъкна вътре. Вратата се затвори. Беше си отишла.

* * *

Дори и Том Драйстоун не можеше да танцува вечно. След края на два възторжени рунда от „Херцога от Пърт“ и завършека с определено не шотландската мелодия на „Момичето, което изоставих“ той изсвири един дълъг акорд, без да си поеме дъх, после остави акордеона си на пода, изправи се на крака и обяви, че той и колегите му отиват да вечерят. Въпреки преувеличените отчаяни пъшкания и множеството пренебрежителни задевки той не промени решението си и поведе задъханите си музиканти през дансинга към заслужените освежителни напитки и храна.

В получилото се след това затишие изоставените танцьори за момент останаха без никаква цел и идея, но почти веднага бяха връхлетени от аромата на пържен бекон и прясно кафе, който се разнесе из къщата. Това напомни на събралата се компания, че бяха минали няколко часа, откакто бяха яли за последно, и започна масово изнасяне на хората от залата към храната. Докато шатрата бавно се опразваше, един млад мъж спонтанно или може би по предварителни инструкции от Верена се качи на сцената, седна зад пианото и започна да свири.

— Вирджиния… — Тя вече беше минала половината път нагоре по каменните стълби към къщата. Обърна се и видя Конрад. — Ела да танцуваш с мен.

— Не искаш ли бекон с яйца?

— По-късно. Това е твърде хубаво, за да го пропуснем.

Беше хубава музика — нежна, проникновена, предразполагаща, която извикваше далечни картини от далечно време — скъпи изискани ресторанти, тъмни нощни клубове, сантиментални филми, които те оставяха с очи, изпълнени със сълзи и куп мокри кърпички.

— Омагьосан. „Отново съм див, измамен…“

— Добре — предаде се тя.

Обърна се и се отпусна в ръцете му. Конрад я придърпа към себе си и облегна бузите си върху меката й коса. Те танцуваха, едвам движейки се, и почти не забелязваха заобикалящите ги двойки, които се бяха поддали на изкушението на сантиментално пиано и се бяха върнали.

— Мислиш ли, че момчетата знаят „Образът на любовта“ — попита той.

— Не знам, но мога да ги питам — каза тя, усмихвайки се вътрешно.

— Беше хубаво парти.

— Впечатлена съм от твоите танци.

— Ако можеш да танцуваш фолклорни танци, можеш да се справиш и с това.

— Просто човек има нужда от повече кураж.

— Има ли все още вечерни танци в неделя в кънтри клуба на Лийспорт?

— Мисля, че да. Сигурно има цяло ново поколение младежи, които си говорят и се целуват по терасите под звездите.

— И ние самите не се справяме твърде зле сега.

— Няма да се върна, Конрад. Няма да се върна с теб.

Тя усещаше ръката му върху кръста си, която нежно я галеше. Погледна го в лицето.

— Вече знаеше това, нали?

— Да — призна си той. — Предположих.

— Всичко се промени, Хенри си е вкъщи. Ние говорихме и сега всичко е различно, пак сме заедно с Едмънд. Отново всичко е наред.

— Радвам се.

— Едмънд е моят живот. Бях се загубила, но намерих пътя към него и отново сме заедно.

— Наистина се радвам за теб.

— Сега не е моментът да замина и да го оставя.

— Той е щастливец.

— Не, не е щастливец, а е специален.

— Освен това е и добър човек.

— Съжалявам, Конрад. Каквото и да чувстваш, не искам да си мислиш, че само съм те използвала.

— Мисля, че двамата взаимно се използвахме. Мисля, че удовлетворихме взаимната си нужда в правилния момент с правилния човек. Поне за мен беше правилният човек. Това бе ти.

— Ти също си специален мъж, знаеш го, нали? И един ден, рано или късно, ще срещнеш някой. Някой толкова специален, като теб. Тя няма да запълни празнината, която Мери е оставила, но ще има свое собствено място. И ще го запълни поради правилните причини. Трябва да помниш това. Заради себе си и заради малката си дъщеричка.

— Добре, положителна нагласа.

— Не искам да си тъжен повече.

— Вече не съм Тъжният американец.

— О, не ми припомняй. Колко глупаво от моя страна да изтърся нещо такова.

— Кога ще се видим отново?

— Скоро. Ще дойдем в Щатите с Едмънд. След известно време и тогава ще се съберем всички заедно.

Тя отпусна глава върху раменете му. „Омагьосана, притеснена и объркана съм аз.“ Последните ноти на песента бавно отзвучаха.

— Обичам те — каза той.

— И аз те обичам — каза му Вирджиния. — Беше страхотно.

* * *

Ноел се връщаше в Корихил. Вятърът духаше през отворения му прозорец, а голфът се беше запътил назад към хълмовете. Не бързаше. Самотата в момента му се стори странно спокойна, малко свободно пространство, възможност да си поеме дъх и да си събере мислите. Когато си тръгваше от Крой, си беше помислил дали да не си пусне някоя касета за компания по пътя, но после се отказа. Този път имаше нужда от тишина. Освен това му се струваше направо богохулство да наруши безкрайната тъмнина на нощта, като пусне някое силно рок парче.

Природата беше навсякъде около него — тъмна, самотна, почти необитаема, и все пак имаше усещането, че при преминаването си през нея по някакъв необясним начин беше наблюдаван. Това бяха древни земи. Хълмовете, които се разпростираха към небето пред него, бяха запазили формата си вероятно още от сътворението на света, а най-близките заобикалящи го земи вероятно бяха изглеждали по същия начин и преди стотици години.

Тесният път се виеше пред него. Много отдавна, когато е бил прокаран, вероятно е следвал границите на земите на някой земевладелец, заобикаляйки стените на селската собственост на някой дребен фермер. Сега тези земи вече бяха чуждо притежание и се виждаха трактори, коли за разнасяне на мляко и автобуси, които минаваха по този път. И все пак пътят продължаваше да криволичи, да се катери и да се спуска без някаква очевидна причина точно както винаги.

Той не можеше да се отърси от усещането, че го наблюдават. Замисли се за онези фермери, които отдавна вече ги нямаше, за това, как са впрягали цялата си енергия, за да се борят със суровия климат, с неплодородната земя. Разоравайки тънкия слой почва след коня, жънейки със сърпове слабата реколта, минавайки безстрашно през снежните бури в търсене на овце, използвайки торф като топливо. Той си представи такъв мъж, който се прибираше към вкъщи по същия път, по който Ноел сега пътуваше, катереше се нагоре по хълмчетата може би на кон, но по-вероятно пеш. Приведен под силата на студения западен вятър, вървейки тежко нагоре по хълма. Тогава вероятно пътят му се е струвал много дълъг, а усилията за оцеляване — безкрайни.

За него беше невъзможно да си представи такива изпитания, такова оскъдно съществуване. Ноел живееше спокойно в двайсети век и приемаше нуждите и лукса за даденост. Досега не му се беше налагало да се замисля, камо ли да се справя с подобни проблеми на оцеляването. На фона на това неговата несигурност изведнъж започна да изглежда маловажна и сякаш се засрами от тривиалността на проблема си.

И все пак това беше неговият живот. Имаш само един живот, му беше казала Пандора. Няма да получиш втори шанс. Ако оставиш нещо наистина хубаво да се измъкне през пръстите ти, то си отива завинаги.

Това го върна отново към мисълта за Алекса. Алекса беше злато. Това каза Пандора и той знаеше, че е права. Ако трябва да я нараниш, го направи сега… Това бяха думите на старата Вай, които изрече, когато стояха при стария язовир и тя разкри сърцето си пред него.

Той се замисли за Вай, Пандора, семейство Балмерино и Еърд. Заедно те изграждаха начин на живот, който той никога не беше водил. Приятели, семейство, съседи — всички взаимно свързани и зависими. Помисли си за Балнайд и отново го връхлетя необяснимото убеждение, че принадлежи там.

Алекса беше ключът.

Сега и майка му се присъедини към мисления спор, което много го изненада. Щастието означава да извлечеш максималното от това, което имаш. Силният и сигурен тон на Пенелопе отекна в главата му много ясно, без да позволи никакво възражение, налагайки му се, както правеше винаги когато имаше много силни чувства по даден въпрос.

И какво имаше той?

Отговорът беше болезнено прям. Момиче, не особено изискано, нито пък много красиво. Всъщност беше пълна противоположност на всички момичета, с които бе излизал досега. Момиче, което го обичаше, без да му се натрапва, никога не му налагаше някакви свои изисквания. Обичаше го с постоянност, която гореше ярко като стабилен огън. Той се сети за последните няколко месеца, през които беше живял заедно с нея в малката й къща на „Овингтън стрийт“, и в главата му неповикани изникваха поредица от случайни образи. Тези образи го изненадаха, защото поради някаква причина подсъзнанието му не се сети за онези скъпи материални притежания, които първо привлякоха вниманието му в онази вечер толкова отдавна, когато Алекса го бе поканила на питие. Картините, мебелите, книгите и порцеланът, красивите подложки за чаши на бюфета, двата сребърни фазана, които стояха на средата на масата в трапезарията. Вместо тези образи той видя приятни домашни предмети — купа пресни ябълки, самун прясно изпечен хляб, кана с лалета, отблясъка на вечерното слънце върху медните тигани в кухнята.

А после се сети и за другите хубави неща, които споделяха — ходенето на опера в „Ковънт Гардън“, посещенията на галерии през уикендите, неделните обеди в Сан Лоренцо, правенето на любов с нея. Сети се за спокойното усещане, което го обземаше на път за вкъщи от офиса точно след завоя към „Овингтън стрийт“, усещането, че тя беше вкъщи и го чакаше.

Това имаше. Алекса, която го чакаше. Само това искаше, само това имаше значение. И защо, по дяволите, се бе колебал толкова много? Какво толкова търсеше? Изведнъж всички тези въпроси станаха толкова маловажни, че дори не се опита да им отговори. Нямаше време за губене.

Защото възможността за бъдеще без нея беше невъобразима, непоносима.

Разбра, че вече е минал пределната точка във връзката им и е поел по пътя на обвързването, за добро или лошо, докато смъртта ги раздели. Но внушителните думи вече не го плашеха. Вместо това осъзна, че е изпълнен с неочаквано и несвойствено за него усещане за цел и въодушевление.

Неотложна нужда. Не можеше повече да стои и да чака. Вместо това усети ново нетърпение. Беше похабил достатъчно време. Пое си дълбоко дъх и ускори. Двигателят отговори на по-силния натиск на педала на газта и ускори ход нагоре по хълма. По пътя, който водеше за Корихил.

Майка му все още беше някъде наоколо и той й каза:

— Добре, чух те. Разбрах какво имаш предвид. На път съм.

Той каза тези думи на висок глас и вятърът, който все още го брулеше през отворения прозорец, ги понесе от устата му някъде назад. Извика:

— Идвам.

И увереността, която се усети в думите му, беше за тях двете — за починалата му майка и за живата му любов.

* * *

Първите гости вече се бяха запътили към вкъщи. Светлините от фаровете им можеха да се видят, докато се отдалечаваха от Корихил по пътя, обграден от дървета, и после през внушителните порти. Докато караше към къщата, Ноел подмина няколко такива коли, но имаше достатъчно място на широкия път, за да се разминат. Имаше и достатъчно време за няколко закачки при тези разминавания, насмешливи забележки за късното пристигане на Ноел на партито и уверяване, че е по-добре да закъснееш, отколкото изобщо да не дойдеш.

Гостите, които се прибираха вкъщи, очевидно си бяха прекарали добре и се бяха забавлявали.

Тъй като хората вече бяха почнали масово да си тръгват, Ноел не паркира на полето както преди, а остави колата на чакълената площадка до входната врата. Докато се качваше по стълбите, се появи възрастна двойка и той се отдръпна, за да им задържи вратата отворена и да ги пусне да минат. Съпругът му благодари любезно и му пожела лека нощ, а после грижливо хвана за ръка жена си и й помогна по пътя до колата. Ноел ги наблюдаваше как вървят предпазливо, увлечени в приятен разговор. Макар и възрастни, те също се бяха забавлявали на партито и сега се прибираха вкъщи заедно. Той отново се сети за фразата „Докато смъртта ни раздели“. Но смъртта в крайна сметка беше просто част от живота, а именно живеенето беше важно.

Той мина през вратата и почна да търси Алекса. Не я намери на дансинга, нито в трапезарията. Докато излизаше от трапезарията, чу някой да го вика:

— Ноел!

Спря и се обърна, за да види, че го викаше едно момиче, което не му беше официално представено, но знаеше, че е Кати Стейнтън, защото Алекса му я беше посочила. Беше руса и много слаба, а чертите на лицето й бяха типичните английски черти — красив тен, дълго лице, светлосини очи и тънки устни. Носеше сатенена рокля, която беше в абсолютно същия нюанс както очите й. Бе я хванал под ръка някакъв мъж, който очевидно нямаше търпение да я заведе на пулсиращия, слабо осветен дансинг.

— Здравей.

— Ти си Ноел Кийлинг, нали? Приятелят на Алекса?

Поради някаква причина Ноел се почувства малко глуповато.

— Точно така.

— Тя е в шатрата. Аз съм Кати Стейнтън.

— Да, знам.

— Танцува с Торкил Хамилтън-Скот.

— О, благодаря. — Думите му прозвучаха много рязко и затова той добави: — Прекрасно тържество. Сигурно сте развълнувана. Много мило от ваша страна да ме поканите.

— Удоволствието беше мое. Бе страхотно… — мъжът с нея вече я влачеше към дансинга, — че дойдохте.

Един сервитьор обикаляше нагоре-надолу с поднос, пълен с чаши шампанско. Докато минаваше покрай него, Ноел сръчно си взе една чаша и после се запъти към библиотеката, а оттам — към шатрата. Шумът от музиката там беше достигнал връхна точка, тъй като групата свиреше за втори път след кратката почивка за вечеря, а ритъмът сякаш се ускоряваше с всеки изминал момент. Когато стигна на върха на стълбите, спря, за да потърси с поглед Алекса, но въпреки своето нетърпение и вълнение да я намери, беше разсеян и пленен от гледката, която се откри пред него. Не беше най-големият почитател на танците, особено на шотландските, но атмосферата беше наелектризирана със заряд, който не можеше да пренебрегне. Освен това професионалните му креативни инстинкти веднага откликнаха на тази визуална атака към чувствата му. Прииска му се повече от всичко да можеше да улови това на снимка. Този танц притежаваше някаква агресивност, някаква красива симетрия, които му напомняха за точността на някой често репетиран сигнал за вечерна заря. Изкуственият под на шатрата скърцаше, докато сто чифта крака потропваха по него в съвършен ритъм. Центърът на всеки кръг беше като водовъртеж, който всмукваше някой танцьор от едната страна на групата и след миг го изхвърляше от другата страна с голяма центробежна сила. Момичета с голи рамене шеговито показваха синините, които бяха получили от сребърните копчета на сакото на партньорите си. Те бяха хипнотизирани от сложността на танца и се концентрираха в очакване да дойде редът им да бъдат отново засмукани в този въртящ се ад.

Най-накрая Ноел видя Алекса с роклята й с цветни мотиви, бузите й се бяха зачервили, а косата й хвърчеше във всички посоки. Още не го бе видяла и танцуваше с млад войник — красавец с гарвановочерна коса и аленочервено сако. Ноел видя, че е погълната, развълнувана и безкрайно щастлива, а лицето й, наклонено към лицето на партньора й, се смееше неудържимо.

Алекса.

— Дяволски танц, нали?

Озадачен и изненадан, Ноел се обърна и видя някакъв мъж, който стоеше до него и вероятно беше дошъл да се полюбува на този спектакъл като самия него.

— Наистина. Какво правят сега? — попита Ноел.

— Танцът се казва „Петдесет и пета високопланинска дивизия“.

— Изобщо не съм го чувал.

— Измислен е в немски лагер по време на войната.

— Изглежда много сложен.

— Ами защо не? Имали са пет години и половина, за да измислят проклетия танц.

Ноел се усмихна учтиво и продължи да наблюдава Алекса. Търпението му обаче вече започна да се изчерпва и той закопня скоро всичко да приключи. И наистина, след няколко последни възторжени такта барабанът оповести запомнящия се финал. Последваха бурни аплодисменти и радостни викове, но Ноел не губи и миг. Той остави чашата си в една саксия и си запробива път през претъпкания дансинг, помагайки си с рамене и ръце. Завари я с благодарност да прегръща прегрелия си партньор.

— Алекса.

Тя погледна и го видя. При това зачервеното й лице се озари и тя веднага се освободи от младия войник, протягайки ръце към Ноел.

— Ноел. Къде беше?

— Ще ти обясня. Ела да пийнем по нещо…

Той я хвана за ръка и като я дърпаше, я поведе през дансинга, докато Алекса междувременно благодареше на младия войник през рамо. И все пак тя не направи нищо, за да се възпротиви на властното напредване на Ноел през тълпата. Той я изведе от шатрата през библиотеката и потърси някое спокойно и тихо кътче. Реши, че средата на стълбището е достатъчно добро място, за да спре и да поговорят.

— Ама, Ноел, мислех, че отиваме да пийнем нещо.

— Ще отидем след малко.

— Да не ме водиш към дамската тоалетна?

— Не.

На стълбищната площадка беше тихо и слабо осветено. Той седна на широките стълби, които бяха покрити с турски килим, и я придърпа към себе си, като я целуна нежно. Целуна и зачервените й бузи, веждите й, очите й, а после — и сладките отворени уста, като по този начин усмири смеха й.

Отне им доста време, докато се пуснат най-накрая. След малко той каза:

— Гледах те как танцуваш, и все пак исках да правя само това.

— Не разбирам, Ноел.

— Нито пък аз — усмихна се той.

— Какво се е случило?

— Закарах Пандора в Крой.

— Не знаех къде изчезна.

— Обичам те.

— Търсих те, но…

— Искам те завинаги.

— Имаш ме.

— Искам те, докато смъртта ни раздели.

Изведнъж тя го погледна доста изплашена:

— О, Ноел!

— Моля те.

— Но това е завинаги.

Той се сети за възрастната двойка старци, които, хванати за ръка, се отправиха към къщи. Заедно.

— Знам.

Никога досега през целия си живот не се беше чувствал толкова сигурен, толкова безстрашен и убеден в нещо.

— Разбираш ли, скъпа моя Алекса, искам да се омъжиш за мен.

* * *

Пандора затвори вратата след себе си. В къщата беше много тъмно, защото завесите бяха спуснати и вратите — затворени. Големият хол беше осветен единствено от блещукащите червени въглени от замиращия огън. Тя беше сама. За първи път в живота си Крой беше само на нейно разположение. Все имаше други хора наоколо — Арчи, Изабел, Люсила, Конрад, Джеф. А много преди тях — родителите й, техните прислужници, постоянният поток от гости и приятели. Винаги имаше някой, който идваше или си тръгваше, чуваха се сдържани гласове и сдържан смях.

Пусна лампата и после се качи горе, мина по коридора и стигна до стаята си. Намери я точно така, както я беше оставила — разхвърляна, с дрехи навсякъде, леглото беше намачкано, празната чаша от уиски все още беше на нощната масичка заедно с радиото и книгата й. Върху тоалетката имаше боклуци — бутилки, буркани, напрашени от разсипана пудра за лице, вратата на гардероба висеше отворена и по пода бяха разхвърляни единични обувки.

Тя хвърли чантата си на леглото и отиде до бюрото. Там беше писмото, което бе почнала да пише, преди, изтощена, да си легне за една от типичните й дремки. Вдигна го и го прочете. Не й отне много време. Сгъна го и го сложи в плик, после облиза ръба на плика, притисна го и го остави до попивателната.

Отиде в банята, която също беше в обичайното си състояние на хаос — прогизналата изтривалка и кърпи лежаха на пода, а сапунът, забравен и размекнат — на дъното на ваната. Тя си напълни чаша вода на мивката и я изпи до дъно, като гледаше собственото си отражение във високото квадратно огледало. Кутийките й с хапчета стояха на шкафчето под него и тя посегна към тях. Направи това доста непохватно или може би ръката й трепереше и в резултат събори шишенцето „Пойзън“, което стоеше до тях. То се прекатури и падна. Гледаше как пада, и й се стори, че всичко става много бавно и постепенно, все едно гледаше филм на забавен каданс. Чак когато шишенцето се удари в мивката и се разби на парченца, протегна ръка, сякаш да го хване.

Твърде късно. Всичко беше свършило. Мивката беше пълна с късчета стъкло, я тя самата беше почти упоена от концентрирания аромат на скъпия парфюм.

По дяволите.

Няма значение. Нямаше смисъл да се опитва да го почисти, защото само щеше да си нареже пръстите. Изабел щеше да се справи с това сутринта. Сутринта Изабел щеше да оправи всичко. Тя сложи на място шишенцето с лекарства — дълбоко в джоба на палтото й от норка. После внимателно изгаси всички лампи, затвори вратата на стаята и тръгна към трапезарията. Пусна основната лампа и огромният полилей, който висеше от центъра на тавана, засия в хиляди парченца блещукащ кристал. И тук огънят почти беше загаснал, но стаята все още беше топла и успокоително позната със своите покрити с яркочервената дамаска стени, където висяха стари портрети и маслени картини, които Пандора познаваше, откакто се помнеше. Всичко й беше толкова скъпо. Очуканите кресла и дивани, несъответстващите възглавници, малката зелена кадифена табуретка, на която седеше като дете, докато баща й четеше на глас. И пианото. Майка й свиреше на пианото вечер, а Пандора и Арчи пееха стари шотландски песни. Песни за вярност, любов и смърт… почти всичките бяха ужасно тъжни.

Брегове и хълмове на красивия Дуун,

Как може да разцъфтявате толкова свежи и красиви…

Колко хубаво би било, ако можеше да свири като майка си. Но когато ходеше на уроци, младата Пандора бързо се измори от тях, а милата й майка, както винаги, й беше позволила да прави каквото си иска. Така че тя така и не се научи.

Още едно нещо, за което да съжалява, прибавено към всички останали. Още една пропусната възможност за щастие.

Тя отиде до пианото, вдигна капака и започна колебливо да подбира нотите с един пръст.

Времето е дълго, дълго, дълго

От май до декември,

Но дните намаляват…

Грешна нота. Опита отново.

… намаляват,

когато дойде септември.

Не беше много добро изпълнение. Затвори капака на пианото и излезе от стаята, прекоси коридора и отиде в трапезарията. Тук отново я посрещна хаос. Масата беше непочистена — имаше празни чаши за кафе, стъклени чаши, намачкани салфетки, опаковка от шоколад и аромат на цигарен дим. Бюфетът беше осеян с гарафи и намери отворена бутилка шампанско, която беше три четвърти пълна. Арчи я беше затворил за бъдеща употреба с някаква нова капачка. Тя се върна през коридора и излезе през входната врата, носейки бутилката.

Ленд роувърът на Арчи я чакаше. Тя се качи зад волана в изхабеното миризливо купе. Никога не го беше карала преди и й отне няколко мига, за да се оправи със запалването, скоростите и фаровете. След като най-накрая схвана как става, запали стария двигател, който, давейки се, проработи, остави само габаритите да светят и потегли.

Мина по пътеката, която беше обградена от тъмни масивни храсти азалия, после прекоси оградата за добитъка, зави надясно и се запъти към хълмовете. Караше изключително бавно и много внимателно, като виждаше пътя само на слабата светлина на габаритите. Сякаш минаваше на пръсти покрай всички останали. Подмина къщата в стопанството, после прекоси земите на фермата и най-накрая стигна до къщата на Гордън Гилък. Боеше се, че шумът от двигателя на колата ще разтревожи кучетата му и те ще започнат да ръмжат и да лаят и ще събудят господаря си. Но това не се случи.

Сега вече пусна дълги фарове и можеше малко да увеличи скоростта. Пътят се виеше пред нея, но тя познаваше всеки сантиметър от него. След малко стигна оградата за елени с високите й порти. Това беше последното препятствие. Тя спря, дръпна ръчната спирачка, остави двигателя да работи, слезе от колата и отиде да отвори портата. Резето беше ръждясало и трудно за вдигане, но най-накрая успя и портите се отвориха сами. Върна се в ленд роувъра и мина през отвора в оградата, след което повтори цялата процедура отново — затвори портите и пусна резето след себе си.

Свободна, сега беше свободна. Нямаше от какво повече да се страхува. Нямаше за какво да се притеснява. Ленд роувърът подскачаше и се накланяше, пълзейки нагоре по черния път, фаровете сочеха почти към небето, а сладкият влажен въздух минаваше през уплътненията на прозорците и охлаждаше лицето й. Зад нея светът се отдалечаваше, ставаше по-малък — безкрайно малък и маловажен. Хълмовете, които се простираха пред нея, я привличаха като успокоителна прегръдка. Това беше местността на Пандора. През всички тези погубени години тя я беше носила в сърцето си и сега се беше върнала завинаги. Това беше действителността — мракът, чувството за принадлежност, топлотата, сигурността и успокоението — като утроба, в която се връщаше.

— Вие сте моята утроба — каза на хълмовете. — Завръщам се при вас.

Тя започна да пее:

Брегове и хълмове на красивия Дуун,

Как може да разцъфтявате толкова свежи и красиви…

Гласът й беше слаб и дрезгав, леко фалшив — звучеше като самотен зов на голям свирец. Твърде банално, по-добре да пее нещо жизнерадостно.

О, черната котка направи пиш в окото на бялата котка

И бялата котка каза: „О лелеее!“.

„Извинете, сър, ако съм направил пиш в окото ви,

но не знаех, че сте зад мен.“

Имаше още доста време, докато стигне до язовира, но времето нямаше значение, защото сега тя не бързаше, нямаше стрес, неотложност или паника. Беше се погрижила за всичко, не беше забравила нищо. Познати ориентири се появяваха и изчезваха. Кори беше един от тях. Сети се за Едмънд, но бързо прогони тези мисли.

Разбра, че най-накрая се приближава до язовира, когато подскачането престана и земята се изравни, а гумите на ленд роувъра минаваха гладко по окосената трева.

В светлината на фаровете й се разкриха тъмните води, но далечният бряг остана невидим, сливайки се с пустошта. Видя тъмния силует на къщата за лодки и брега с малки камъчета. Изключи двигателя и фаровете, посегна към бутилката шампанско и слезе на тревата. Токовете на сандалите й потънаха в мекия торф, а въздухът толкова високо беше доста студен. Тя притвори палтото си от норка и спря за момент, за да се наслади на тишината. След това чу свистенето на вятъра, ромоленето на водата по речния чакъл, далечния шепот на високите борове, които се извисяваха на далечния бряг.

Тя се усмихна, защото се почувства както едно време. Слезе надолу до водата и седна на торфения бряг над малкия плаж. Остави бутилката шампанско до себе си, после взе шишенцето с приспивателни от джоба на палтото си, отви капачката и изсипа всички хапчета в шепата си. Сякаш имаше ужасно много от тях. Приближи ръка към устата си и ги натъпка.

От вкуса и консистенцията им изтръпна и й се догади. Беше невъзможно да ги сдъвче или глътне. Посегна към бутилката шампанско, махна капачката, наклони я към устните си и прокара пагубната глътка към стомаха си. Виното все още се пенеше. Беше много важно да не започне да повръща. Тя пи още шампанско, промивайки устата си, все едно току-що беше претърпяла изморително посещение при зъболекаря. Мина й една забавна мисъл. Колко елегантно беше, че използва шампанско. Все едно да се отрови от стриди или да бъде прегазена от ролс-ройс. Какво друго беше елегантно? Беше чувала за нечия майка, която починала от инфаркт в залата за хранене на Фортнъм и Мейсън. Вероятно е била извадена…

Загуби мисълта си. Наистина нямаше време да стои тук и да си спомня за тази бедна дама.

… извадена от някакъв елегантен джентълмен и скътана зад плочите на някоя рок група.

Тя спря, за да свали високите си сандали, след което се изправи и усети замайване, сякаш някой я беше ударил по главата отзад. След кратко обмисляне си каза, че няма време за губене. Хвърли палтото си на земята. Изправи се на крака отново и измина малкото разстояние, което я разделяше от язовира. Камъните под босите й крака й причиняваха силна болка, но някак си тя сякаш беше откъсната от тази болка, като че ли това се случваше на друг човек.

Язовирът беше студен, но не по-студен от всеки друг път от онези лета, които си спомняше, от онези среднощни къпания. Брегът се спускаше стръмно. Една стъпка и вече беше до глезени във водата. Още една и вече беше до колене. Вълнистата пола на роклята й се влачеше натежала от просмукалата се вода. Още една стъпка. И още една. И това беше всичко.

Тя се гмурна напред в дълбините и водата се затвори над главата й. Показа се на повърхността задъхана и бореща се за глътка въздух. Дългата й мокра коса беше прилепнала към голите й рамене. Започна да плува, но усещаше ръцете си слаби, а краката й бяха омотани в пластовете мокър шифон. Може би можеше да се освободи от тях, но беше твърде изморена… Винаги беше твърде изморена… за да направи усилие.

Беше много по-спокойно просто да се остави на течението.

Хълмовете вече бяха замъглени, но все пак бяха там и това я успокояваше.

Винаги изморена. Само ще дремна мъничко.

Приятно учудена, видя, че нощното небе е изпълнено със звезди. Отпусна глава назад, за да им се полюбува, и тъмната вода покри лицето й.

Тридесет и първа глава

Събота, 17-и

Беше вече пет и половина сутринта, когато Арчи погледна часовника си и осъзна колко часа е. Неохотно се надигна от креслото, в което беше седнал, и спокойно допи последната глътка от малцовото уиски.

Партито беше свършило. Нямаше и следа от Изабел или от останалите гости в къщата, групата си беше отишла вкъщи, а шатрата беше пуста. Само от дансинга все още се чуваше лека музика и когато надникна, видя две-три двойки, които танцуваха наведени в мрака и изглеждаха, все едно бяха заспали прави. Нямаше и следа от домакините. Той чу някакви гласове от кухнята и се почуди дали да не отиде да потърси Верена, за да й благодари, но реши да не го прави сега. Беше време да се прибира вкъщи. Щеше да й напише сърдечни благодарности в прозаично писмо на следващата сутрин.

Излезе от къщата, слезе по стълбите и се запъти към паркинга. Вече се развиделяваше и небето посивяваше. Изгревът наближаваше. Хрумна му, че може би нямаше да намери никакъв транспорт там, който да го чака. Може би другите се бяха върнали в Крой на малки групички и бяха забравили за него. Може би го бяха оставили без превоз. Но после видя минибуса на Изабел, който стоеше на средата на полето самотен, и разбра, че не са го забравили. Изпълни се с благодарност към вниманието на жена си.

Той потегли от Корихил. Римските свещи бяха изгорели и слабата светлина, която предоставяха, вече я нямаше. Знаеше, че е леко подпийнал, но, кой знае защо, се чувстваше трезвен. Караше бавно и съсредоточено, защото внимаваше да не го спре полиция, колкото и малко вероятно да беше. Знаеше, че няма никакъв начин да излъже дрегера. От друга страна, ако все пак срещнеше полицай, сигурно това щеше да е Боб от Страткрой, а последното нещо, което той би искал, бе да глоби лорда за шофиране в нетрезво състояние.

Това беше ужасно неправилно; но пък бе и една от привилегиите на местното дворянство, отбеляза той огорчен.

Беше хубаво парти. Беше се насладил на всеки момент от него. Видя много стари приятели и създаде много нови приятелства. Пи отлично уиски и яде прекрасна закуска от бекон, яйца и наденички, кървавица, гъби, домати и тост. Пи и черно кафе. Вероятно затова се чувстваше толкова буден и енергичен.

Единственото, което пропусна, бяха танците. Въпреки това се беше любувал на някои от танците и на ритмичната музика. Единственият случай, в който се почувства малко тъжен, беше по време на „Херцога от Пърт“. При този танц по традиция твоята жена ти е партньор и беше малко оскърбително да гледа как Изабел я върти и премята друг мъж. Въпреки това тя и Арчи бяха излезли на дансинга няколко пъти на романтични мелодии. Беше много приятно, докато танцуваха буза до буза както едно време.

Слънцето надничаше от източния хоризонт, когато излезе на главния път на Крой и започна да изкачва хълма. Пространството пред къщата беше празно — нямаше коли, нямаше го и ленд роувъра. Вероятно Джеф, който беше много добър другар, го бе прибрал в гаража.

Арчи слезе от минибуса и влезе в къщата. Физически беше много изморен и изкуственият му крак го болеше ужасно, както винаги, когато прекарваше твърде много време прав. Колебливо, подпирайки се на парапета, се изкатери по стълбите. В спалнята им откри Изабел, която отдавна беше заспала. Доказателствата за нейната вечерна премяна лежаха по пода, оставяйки малка следа. Обувки, чорапогащи, красивата тъмносиня рокля, която беше изоставена върху дивана до леглото. Бижутата й бяха на тоалетката, а чантичката — на стола. Седна на ръба на леглото и я наблюдава как спи. Все още имаше спирала по миглите й, а косата й беше разрошена. След известно време той се наведе и я целуна, но тя не се събуди.

Остави я да спи и отиде в гардеробната, където бавно съблече дрехите си. Пусна крана в банята и горещата вода изпълни въздуха с пара. Седна на тоалетната и разкопча дрехите си, а после махна и изкуствения си крак. След това сложи странното приспособление върху изтривалката в банята. С голяма сръчност, която беше усъвършенствал през годините, се наведе и се потопи в парещата вода във ваната.

Кисна се доста дълго време, като от време на време пускаше топлия кран, за да не изстине водата. Сапуниса се, избръсна се и си изми косата. Зачуди се дали да не си легне, но се отказа. Новият ден бе започнал и вероятно беше по-добре да види какво ще се случи.

По-късно, облечен в стари кадифени панталони и старо дебело поло, той слезе в кухнята. Кучетата го чакаха, готови за сутрешната си разходка. Сложи чайника, защото, когато се върнеше, щеше да направи чай. Поведе кучетата през коридора и излезе с тях през входната врата. Те се състезаваха пред него по чакъла и по тревата, надушвайки зайците, които си бяха играли там през нощта. Той стоеше на стълбището и гледаше как бягат. Беше седем часа и слънцето вече се издигаше в небето. Ясна сутрин, имаше само няколко облачета, които се носеха на запад. Птиците пееха и беше толкова тихо, че можеше да чуе звука от запалването на кола далеч долу в долчинката, както и преминаващите през селото коли.

Друг звук. Стъпки по чакъла, които се приближаваха по посока на оградата за добитък. Той погледна и веднага позна фигурата на бракониера Уили Сноди, обут с високи ботуши. Идваше към него. Както винаги, беше опърпан, с нескопосаната си шапка и шал, старото сако и издутите джобове.

— Уили — Арчи слезе по стълбите, за да го посрещне. — Какво си намислил?

Това беше глупав въпрос, защото много добре знаеше, че Уили Сноди можеше да е намислил само едно нещо по това време на деня и то не беше хубаво.

— Аз… — Старецът отвори и затвори уста. Очите му срещнаха очите на Арчи и се отклониха. — Аз… аз бях при язовира… Аз и кучето… Аз…

Той спря.

Арчи изчака. Уили сложи ръце в джобовете си и после пак ги изкара. Кучето усети, че има нещо, и започна да вие. Уили го напсува и го плесна по главата, но Арчи го побиха тръпки от някакво ужасно предчувствие.

— Какво има? — попита рязко.

— Бях при язовира.

— Каза ми.

— Бях тръгнал да наловя малко риба… — но не за това бе дошъл Уили. — Твоят ленд роувър е там, както и коженото палто на дамата.

И тогава Уили направи нещо много странно. Той свали шапката си, което беше инстинктивен и трогателен жест на уважение. Държеше я и я навиваше в ръцете си. Арчи никога не го беше виждал без шапка. Шапката на Уили беше част от неговия образ и се носеше слух, че дори спи с нея. Но сега той видя, че главата на Уили оплешивява, а рядката му бяла коса създаваше тънък слой върху беззащитния му скалп. Без шапката грубият бракониер изглеждаше обезоръжен. Той вече не беше добре познатият престъпник, който се мъкнеше наоколо с джобове, пълни с плячка. Сега беше просто един стар селянин, необразован и много объркан, опитващ се да намери думи, за да назове неназовимото.

* * *

— Люсила!

Гласът дойде сякаш от много далеч. Люсила реши да не му обръща внимание.

— Люсила.

Ръката върху рамото й леко я разклати.

— Люсила, миличка.

Майка й. Люсила измърмори нещо и зарови глава във възглавницата. Бавно се събуди. За момент остана да лежи по корем, после се прекатури по гръб и отвори очи. Изабел стоеше на ръба на леглото й с ръка върху рамото й.

— Мила, събуди се.

— Будна съм — измънка Люсила. Тя се прозя и се протегна. Премига няколко пъти. — Защо ме събуди? — попита възмутено.

— Съжалявам.

— Колко е часът?

— Десет.

— Десет часа? О, мамо, исках да спя до обед.

— Знам, съжалявам.

Люсила бавно се разсънваше. Завесите бяха дръпнати и светлината се спускаше към далечния ъгъл на стаята й. Тя сънливо погледна към майка си. Изабел бе облечена с пуловер, но не бе намерила време да среши косата си. Лицето й беше напрегнато. Но пък сигурно беше изморена, не се бе наспала. Никой не си бе легнал преди четири.

Но тя не се усмихваше. Не беше обичайното си аз.

Люсила се намръщи:

— Да не би нещо да не е наред?

— Мила, налага се да те събудя. И, да, нещо наистина не е наред. Случило се е нещо. Много е тъжно, но трябва да ти кажа. Трябва да се опиташ да бъдеш смела.

Очите на Люсила се разшириха от притеснение.

— Пандора е… — Гласът й трепереше. — О, Люсила, Пандора е мъртва.

Мъртва. Пандора мъртва.

— Не! — Инстинктивната й реакция беше отричане. — Не може да бъде.

— Миличка, наистина е мъртва.

Люсила вече бе будна и от шока всяка следа от сънливост бе изчезнала.

— Но кога? — Ноел Кийлинг бе закарал Пандора вкъщи. — Как?

Тя си представи Пандора като призрак — недишаща и неподвижна на леглото си. Инфаркт може би.

Но не мъртва, не и Пандора.

— Тя се е удавила, Люсила. Смятаме, че нарочно се е удавила…

— Удавила ли се е? — смисълът, който влагаха в думите, беше твърде ужасяващ, за да го възприеме.

— В язовира. Взела е ленд роувъра на баща ти. Сигурно е карала нагоре по пътя покрай къщата на Гордън Гилък, но те не са чули нищо. Портите на оградата за елени бяха затворени с резето. Сигурно ги е затворила след себе си.

Пандора се е удавила. Люсила си представи Пандора някъде във Франция как се пече на слънце и се гмурка в дълбока бърза река, плувайки срещу течението, и как се обажда на Джеф и Люсила, за да им разкаже колко прекрасно е всичко, за да ги попита защо не дойдат.

Пандора се е удавила. Затворила е тежките порти след себе си. Със сигурност това само по себе си беше доказателство, че тя не е отнела собствения си живот. Със сигурност никой при такива обстоятелства не би се потрудил толкова старателно да затвори портите.

Не.

— Сигурно е било инцидент. Тя никога, никога не би се самоубила. О, мамо, не и Пандора…

— Не е било инцидент. Надявахме се, че е било инцидент, че е дошла от танците и си е наумила да поплува. Такова глупаво решение беше способна да вземе. Импулсивна прищявка. Но до язовира са намерили палтото й от норка и сандалите й, както и празно шишенце от приспивателни и една глътка от шампанско в бутилка.

И една глътка от шампанско в бутилка. Последната глътка вино. Като финално, ужасно тържество.

— … а когато отидохме в стаята й, намерихме писмо за татко ти.

Люсила разбра, че всичко е истина. Тя беше мъртва. Пандора се беше удавила. Люсила потрепери. Върху стола до леглото й имаше стара жилетка. Тя стана, посегна към нея и я уви около раменете си. После каза:

— Разкажи ми какво се е случило.

Изабел я хвана за ръката.

— Уили Сноди е отишъл при язовира рано, за да налови малко пъстърва по изгрев-слънце. Дошъл пеш от селото с кучето си. Видял ленд роувъра, паркиран до къщата за лодки, а после — и палтото й на брега. Той също си помислил, че може би някой току-що е влязъл за среднощно къпане. А после видял тялото й — било изхвърлено на брега до вратата на шлюза.

— Не мога да си представя какво му е било. Горкият човечец.

— Да, горкият Уили. Но поне веднъж в живота си направи нещо правилно, като е дошъл веднага в Крой, за да намери Арчи. По това време вече е било седем часа и татко ти е бил навън с кучетата. Той така и не си е легнал след танците. Само се изкъпал и се преоблякъл, а после излязъл с кучетата, видял Уили да идва и той му казал какво е намерил.

Люсила можеше да си представи сцената твърде образно. Тя се замисли за баща си, но после спря, защото не можеше да понесе тази мисъл. Пандора беше негова сестра и той я обичаше, беше я чакал с такова голямо нетърпение да дойде в Крой. И тя бе дошла, но сега си бе отишла завинаги.

— Какво направи татко? — попита тя.

— Аз все още спях и той ме събуди. Отидохме в стаята на Пандора. Тя бе счупила шишенце с парфюм в мивката в банята. Сигурно го е съборила. Мивката бе пълна с парченца стъкло, а ароматът изпълваше стаята, сякаш я беше завладял като някакъв наркотик. Така че дръпнахме завесите, отворихме всички прозорци и решихме, че трябва да потърсим за някаква следа, улика. Не се наложи да търсим дълго, защото беше оставила плик върху бюрото и в него имаше писмо за баща ти.

— Какво пише?

— Немного. Само, че съжалява. И… нещо за пари, за къщата й в Майорка. Че е изморена и не може да се бори повече, но не обяснява от какво е изморена. Сигурно е била много нещастна, а никой от нас не знаеше. Никой нямаше ни най-малка представа, подозрение за това, какво се случва в главата й. Само ако знаех. Трябваше да бъда по-предвидлива, да проявя повече съчувствие. Може би щях да успея да говоря с нея… да помогна…

— Как би могла? Не трябва да се самообвиняваш нито за миг. Разбира се, че не знаеш какво си е мислела Пандора. Никой никога не можеше да знае.

— Мислех, че сме близки. Мислех, че съм й близка…

— И наистина беше така. Толкова близка, колкото можеше да й бъде някоя жена. Тя те обичаше, знам, че е така. Но мисля, че никога не е искала да допуска хората много близо до себе си. Вероятно е било някаква защита.

— Не знам. — Изабел беше смутена и объркана. — Предполагам, че е така. — Тя стисна по-силно ръката на Люсила. — Трябва да ти разкажа и останалото. — Пое си дълбок и успокоителен дъх и продължи: — След като открихме писмото, баща ти се обади на полицията в Релкърк. Обясни им какво се е случило, както и трудностите на местоположението и пътя до язовира. Затова те изпратиха не линейка, а полицейски ленд роувър със задвижване четири по четири. Полицейският доктор също дойде. А после тръгнаха към язовира…

— Кой отиде?

— Уили. И баща ти. И Конрад Тъкър. Конрад отиде с тях. По това време вече бе станал и предложи да отиде с баща ти. Толкова мило от негова страна, такъв мил мъж. Арчи не искаше да отида аз с него, а не бих понесла мисълта той да отиде там самичък.

— И къде са те сега?

— Все още не са се върнали от Релкърк. Отидоха да я вземат — тялото й — и да я откарат в болницата в Релкърк. Предполагам, в моргата.

— Ще има ли следствие?

— Да. Инцидент с фатални последствия.

Фатален инцидент. Думите носеха някаква твърде официална нотка, от която тя изтръпна. Люсила си представи съда, студените и обективни думи на доказателствата и заключението. После вероятно вестниците щяха да пишат за инцидента. Някоя стара неясна снимка на прекрасното лице на Пандора. Заглавията. „Смъртта на сестрата на лорд Балмерино“.

Неизбежната публичност щеше да е последният им ужас.

— Горкият татко.

— Хората винаги казват: „Всичко ще мине, времето лекува“. Но в такъв момент някак не ми изглежда възможно да мисля толкова напред, мисля само за след малко. За сега. И всичко ми изглежда толкова невъзможно, непоносимо. Няма думи, които да те утешат.

— Не мога да го приема. Толкова е безсмислено.

— Знам, мила Люсила.

Гласът на Изабел беше успокояващ, но Люсила не се успокои от него. Нещастието й избухна в изблик на възмущение.

— Такава загуба. Защо го е направила? Какво, по дяволите, я е накарало да предприеме такава стъпка.

— Не знам. Нямам идея.

Малкото гневно избухване сякаш потрепна и после угасна. Люсила въздъхна. После попита:

— Някой друг знае ли? Казахте ли на някой друг?

— Няма на кого друг да кажем, освен на Едмънд и Вай. Предполагам, че баща ти ще се обади на Едмънд, когато се върнат от Релкърк. Но на Вай не бива да й казваме по телефона. Някой ще трябва да отиде лично при нея и да й каже. Би бил твърде голям шок за една стара дама…

— Ами Джеф?

— Долу в кухнята е. Появи се преди около пет минути. Боя се, че напълно бях забравила за него, и горкият момък не беше посрещнат особено топло. Дойде на закуска, а го посрещнаха такива новини. А и нямаше нищо за закуска, защото още не съм стигнала до готвенето. Мисля, че в момента си пържи нещо, за да хапне.

— Трябва да отида да го видя.

— Да, мисля, че малко компания ще му се отрази добре.

— Кога ще се върнат татко и Конрад?

— Предполагам към десет и половина — единайсет. Сигурно ще са прегладнели, защото нямаше време да хапнат, преди да тръгнат. Ще им приготвя нещо, когато се приберат. А междувременно… — Тя се изправи на крака. — Ще почна да чистя трапезарията. Масата все още е отрупана с остатъци от снощната вечеря.

— Изглежда, все едно тази вечеря е била преди цял един живот, нали? Защо не я оставиш? Ние с Джеф ще я оправим по-късно или пък ще викнем Агнес от селото…

— Не, искам да се занимавам с нещо. Жените сме много по-големи късметлийки от мъжете. В ужасни времена, като сега, винаги можем да намерим нещо, с което да занимаваме ръцете си, дори и това да е търкане на кухненския под, миене на чаши, полиране на сребро. Каквото и да е, ще свърши добра работа…

* * *

Люсила остана сама. Стана от леглото и облече дънки и пуловер. Среса се и отиде в банята, да си измие зъбите и лицето. Притисна към лицето и бузите си кърпа за бърсане, която беше напоена с гореща вода. От горещината лицето й се почисти, тя се освежи и мислите й се проясниха. После слезе долу.

Джеф седеше в единия край на кухненската маса с чаша кафе и чиния, пълна с бекон и наденички. Той вдигна поглед, когато тя влезе, преглътна хапката си, остави ножа и вилицата и се изправи. Люсила отиде при него и той я прегърна. Известно време стояха така насред кухнята. Беше топло и сигурно в прегръдките му, а дебелата овча вълна на пуловера му ухаеше приятно и познато. От кухненския килер се счуха шум на течаща вода и дрънкане на стъкло. Изабел вече беше почнала да разтребва.

Той не каза нищо. След известно време се пуснаха. Тя му се усмихна с благодарност за утехата му, после посегна към един стол и седна, като облегна лакти на ръба на масата.

— Искаш ли нещо за ядене?

— Не.

— Ще се почувстваш по-добре, ако хапнеш нещо.

— Не мога да ям.

— А чаша кафе? — Той отиде до печката и напълни чашата й, донесе я и я сложи пред нея. После седна отново и продължи да си хапва наденички.

Тя отпи малко кафе и каза:

— Радвам се, че прекарахме това време с нея.

— Да.

— Радвам се, че се прибра вкъщи с нас.

— Да, хубаво беше. — Той се протегна и хвана ръката й. — Люсила, мисля, че трябва да си тръгвам.

— Да си тръгнеш ли? — Тя впери смутен поглед в него. — Къде?

— Не мисля, че сега е най-подходящото време за майка ти и баща ти да имат някакъв непознат в къщата…

— Но ти не си непознат…

— Знаеш какво имам предвид. Мисля, че трябва да си опаковам багажа и да си тръгна…

— О, но не можеш да направиш такова нещо… — При самата идея за това усети паника. — Не може да ни оставиш всички…

Тя повиши глас и той нежно й шътна, защото беше наясно, че Изабел е там през една врата, и не му се искаше домакинята да чуе разговора им. Люсила сниши гласа си до гневен шепот:

— Не може да ме оставиш. Имам нужда от теб. Не мога да се справя с всичко, толкова ужасно грозно. Не и сама.

— Чувствам се така, все едно се натрапвам.

— Не е така. Не се натрапваш. Моля те, не си тръгвай.

Той погледна лицето й, умолителната й физиономия и омекна.

— Добре. Щом мога да помогна по някакъв начин, със сигурност ще остана. Но каквото и да се случи, не мога да остана дълго. Знаеш, че през октомври трябва да се върна в Австралия.

— Да, знам. Но не говори за заминаване точно сега.

— Ако искаш, може да дойдеш с мен?

— Моля?

— Казах, че ако искаш, може да дойдеш с мен в Австралия.

Люсила стисна чашата си с кафе.

— Какво ще правя там?

— Може да бъдем заедно. Да продължим да сме заедно. Има много място в къщата на родителите ми, а и съм сигурен, че ще те накарат да се почувстваш като у дома си.

— Защо ме питаш сега?

— Стори ми се добра идея.

— И какво ще правя аз в Австралия?

— Каквото поискаш. Може да си намериш работа, да рисуваш, да бъдеш с мен. Може да си намерим местенце само за нас.

— Джеф… не знам точно какво искаш от мен.

— Не искам нищо. Просто удължавам поканата.

— Но… при нас не е точно така, нали? Ти и аз, не сме завинаги.

— Мислех, че вероятно можем да проверим.

— О, Джеф.

В гърлото й заседна бучка и тя усети как очите й се напълниха със сълзи, което беше глупаво, защото не беше плакала за Пандора. А сега плачеше неудържимо, защото Джеф беше толкова мил и я беше помолил да се върне с него в Австралия и защото тя не искаше да отиде, и защото знаеше, че той не е влюбен в нея, и защото и тя не беше.

— Хайде, не плачи.

Тя посегна към една кърпа за бърсане на съдове и нехигиенично избърса носа си в нея.

— Толкова си мил. С удоволствие бих дошла, но не сега. Сега трябва да остана тук. Освен това не мисля, че наистина искаш да съм край теб. Ще си имаш достатъчно проблеми на главата, когато се върнеш и без мен. Ще се върнеш отново на работа, ще продължиш стария си живот, ще се установиш… — Тя отново си издуха носа и после успя да се усмихне. — А и някак не мисля, че аз съм подходящият за теб човек. Когато се установиш, а ти ще го направиш, ще е с някоя прекрасна австралийка — с хубав слънчев загар и голям бюст…

Той я бутна нежно по ухото и й каза:

— Не е забавно. — Но все пак се усмихваше.

— Това беше най-милата покана, която съм получавала през живота си. А ти си най-милият мъж, когото съм срещала. И си прекарахме времето страхотно още от мига на първата ни среща в Париж. Един ден наистина ще дойда в Австралия и ще очаквам голямо посрещане от теб — с червени килими, ленти — пълна програма. Но сега… и завинаги… не мога да дойда.

— Предложението все още важи, ако си промениш мнението.

Той беше приключил със закуската си, сложи ножа и вилицата в чинията си и ги занесе в мивката. От трапезарията сега се чуваше шумът от прахосмукачка. Джеф мина през кухнята и затвори вратата. После се върна на масата и погледна Люсила в очите. Каза й:

— Не ми се иска да питам, а и едва ли е моя работа, но Пандора оставила ли е писмо?

— Да, за татко. На бюрото в стаята й.

— Казва ли защо ще се самоубие?

— Не, явно не.

— Какво мисли майка ти?

— В момента е твърде отчаяна, за да мисли.

— Значи няма някаква очевидна причина?

— Не.

— Ами ти?

— Нямам мнение, Джеф. — Мълчанието му привлече вниманието й. — Защо? Ти имаш ли предположение?

— Просто си мислех и си спомних онзи мъж, когото срещнахме първия ден във вилата. Карлос Макая?

— Карлос ли? — Учтивият и красив мъж с очарователни обноски и забележим часовник. — Разбира се. — Не можа да си представи защо не се бе сетила досега за него. — Джеф, мислиш ли, че може да знае нещо?

— Вероятно не, но очевидно беше много близък с Пандора. Може би му се е доверила. Казала му е нещо, което ние не знаем…

Люсила си спомни една озадачаваща забележка, която Карлос направи на Пандора, когато си тръгваше от вилата: Кажи ми, ако си промениш мнението. А тя му отговори: Няма да го променя. Люсила и Джеф бяха обсъдили тези думи и решиха, че вероятно се отнасят за нещо доста тривиално, като например отменен тенис мач или отхвърлена покана за парти.

— Да, прав си. Мисля, че бяха доста близки, може би любовници. Може би той знае нещо…

— Дори и да не знае, ако наистина са били близки, вероятно ще знае какво се е случило.

— Да. — Предложението бе напълно логично. — Но как ще му кажем?

— Звънни му.

— Не знаем номера му.

— Пандора сигурно е имала бележник с телефонни номера и адреси. Обзалагам се, че ще намерим Карлос Макая там.

— Да, прав си. Разбира се.

— Ако ще се обаждаме, е най-добре да го направим сега, преди баща ти и Конрад да са се върнали и докато майка ти е заета. Има ли някъде телефон, от който не могат да ни притесняват?

— Никъде, освен може би в стаята на майка ми. Ще използваме телефона от спалнята й…

— Хайде тогава. — Той се изправи. — Да действаме.

Изабел все още прахосмукираше. Те излязоха от кухнята и минаха на пръсти към стълбите, покрити с мек килим. Люсила го поведе през коридора до стаята на Пандора. Влязоха вътре и тя затвори вратата.

Стаята, в която леглото не беше оправено и имаше боклуци навсякъде, беше студена. Всички прозорци бяха отворени и завесите се вееха от вятъра. И все пак парфюмът все още се усещаше като някакъв плащ, който висеше над стаята — ароматът на „Пойзън“.

Люсила каза:

— Така и не знаех — не бях решила дали обожавам, или мразя този аромат.

— Защо е толкова силен?

— Тя е счупила шишенцето в мивката.

Люсила се огледа и видя вечерната рокля на Пандора, захвърлена на леглото, чантичката й, пълния с дрехи гардероб, преливащото кошче за хартиени отпадъци, претъпканата тоалетка, странните обувки върху килима.

Тези скъпи обувки от испанска кожа, с висок ток и някак си непрактични бяха най-личното нещо, което мъчително напомняше за Пандора, защото те никога не биха могли да принадлежат на някой друг.

Люсила заключи съзнанието си за тези мисли.

— Бележникът й. Къде може да го намерим?

Беше върху бюрото до попивателната — голям, с кожена подвързия, с инициалите на Пандора върху него, с листове от флорентинска хартия. Люсила седна и прокара пръст по именика, за да отвори на буквата М.

Мадмоазел, магазинът за дрехи

Мейтланд, лейди Летисия

Мендоса, Филип и Люсия

Макая…

Карлос Макая. Тя стоеше безмълвно, загледана в страницата. Не проговори известно време. След малко Джеф я попита:

— Намери ли го?

— Да.

— Какво не е наред?

— Джеф! — Тя погледна нагоре към него. — Джеф, той е доктор.

И посочи:

— Ето: Макая, доктор Карлос и Лиса. Лиса сигурно е жена му. Джеф, мислиш ли, че е бил лекар на Пандора?

— Най-вероятно. Ще разберем. — Той погледна часовника си. — Вече е десет и половина, тоест в Майорка е около единайсет и половина. Ще му се обадим вкъщи. Събота сутринта е и най-вероятно си е вкъщи по това време.

Люсила се изправи на крака с бележника в ръка. Излязоха от стаята на Пандора и отидоха в спалнята на родителите й, където в тази нереална и объркана сутрин още едно легло не беше оправено. Телефонът беше на нощното шкафче. Джеф намери указателя и потърси кода на Испания, а Люсила внимателно набра цифра по цифра.

Изчака малко. Чуха се разнообразни прищраквания и бръмчене. Най-накрая се чу сигнал. Тя се замисли за сутринта в Майорка — средиземноморското слънце, което вече беше топло, ясното небе, което предвещаваше поредния горещ и безоблачен ден.

— Ола? — чу се женски глас.

— Госпожо… — Нещо се беше случило с гласа на Люсила и тя трябваше да се изкашля, за да си прочисти гърлото. — Госпожа Макая? Сеньора Макая?

— Си?

— Извинете, но говорите ли английски?

— Да, малко. Кой се обажда?

— Казвам се Люсила Блеър. — Тя положи усилия, за да звучи спокойно, и нарочно говореше бавно и ясно. — Обаждам се от Шотландия. Искам да говоря със съпруга ви. Той там ли е?

— Да, тук е. Уно моменто…

Оставиха телефонната слушалка. Чуха се отдалечаващи се стъпки, тракане по лъснатия под с плочки. Люсила успя да чуе как вика Карлос, и после някакви неразбираеми изречения на испански.

Почака. Протегна ръка към Джеф и той я хвана.

Най-накрая чу:

— Доктор Макая.

— Карлос, Люсила Блеър е. Племенницата на Пандора Блеър. Срещнахме се в нейната къща през август. Дойдох с един приятел от Палма, а ти пиеше чай. Помниш ли?

— Разбира се, че те помня. Как си?

— Аз съм добре. Обаждам се от дома ми в Шотландия. Извинявай, Карлос, но ти ли си лекарят на Пандора?

— Да, защо?

— Защото… много съжалявам, но трябва да ти съобщя една ужасна новина. Тя е мъртва.

Той не отговори веднага. Най-накрая попита:

— Как почина?

— Удави се. Удавила се е нарочно. Взела е всичките си приспивателни лекарства и се е удавила. Снощи…

След още една пауза Карлос Макая каза:

— Разбирам.

Само това ли имаше да каже?

— Не изглеждаш особено изненадан.

— Люсила, разстроен съм от новината, но не съм изненадан. Боях се, че може да се случи нещо подобно.

— Защо?

И той й разказа.

* * *

През шума от прахосмукачката Изабел чу ленд роувъра на Арчи, който се връщаше от Релкърк, познатия звук от стария двигател, който свиреше по пътя нагоре по хълма от селото и после зави по пътя към тях. Тя изключи прахосмукачката и врявата, която се вдигаше, бавно отмря. Надникна през високия прозорец и видя ленд роувъра с Конрад зад волана.

Остави прахосмукачката на средата на стаята и отиде да ги посрещне. Мина през външната врата и слезе по стълбите до чакълената площадка. Двамата мъже вече се отдалечаваха от колата, а Арчи накуцваше лошо, което никога не беше добър знак. Тя отиде при тях, прегърна мъжа си и го целуна. Беше мъртвешки блед, посърнал, изтощен и замръзнал.

— Върнахте се, хайде — каза.

Тя го хвана за ръка и Конрад ги последва по стълбите. Когато се вгледа в американеца, забеляза и у него признаци на голямо напрежение. Остави въпросите за после и се зае с практическите неща.

— Сигурно сте изтощени и гладни. Не съм сготвила нищо, защото ви чаках да се приберете вкъщи, но ей сега ще направя нещо. Няма да отнеме много време. И двамата ще се почувствате по-добре, когато хапнете.

— Изглежда добра идея — каза Конрад, но Арчи поклати глава.

— След малко, Изабел. Сега трябва да се обадя по телефона на Едмънд. Телефонът им сигурно вече е оправен.

— Скъпи, това със сигурност може да почака.

— Не. Искам по-скоро да приключа с това. Вие вървете, а аз ще дойда след малко.

Изабел отвори уста, за да възрази, но после реши, че е по-добре да си замълчи. Арчи се обърна и бавно закуцука надолу по коридора към кабинета си. Конрад и Изабел чуха как затвори вратата след себе си.

Те се спогледаха и Изабел каза:

— Мисля, че иска да остане за малко сам.

— Разбираемо е.

Конрад носеше зелените гумени ботуши на Арчи, както и старото му яке. Нямаше шапка, а в очите му зад тежките очила се четеше съчувствие.

— Много ужасно ли беше?

— Да — каза й той с мек глас. — Да, много тъжно.

— Къде я намерихте?

— Точно където Уили каза. До вратата на шлюза.

— А тя… — Изабел опита отново: — Колко време е била там?

— Само няколко часа.

— Да. — Само няколко часа. Това не беше достатъчно, за да се промени, да се подуе и да се вкочани. — Радвам се, че Уили я е намерил толкова скоро. Много мило от твоя страна, че придружи Арчи. Не мога да ти опиша колко съм ти благодарна…

— Това бе най-малкото, което можех да направя.

— Да. Няма много, което може да направи който и да е от нас, нали?

— Не е много.

— Не. Ами… — За момент имаше опасност да продължат да обсъждат случилото се. Но беше време за закуска. — Сигурна съм, че си прегладнял.

— Да, но първо искам да събуя тези ботуши, ако не е проблем.

— Разбира се. Аз ще бъда в кухнята.

Люсила и Джеф бяха изчезнали някъде. Тя взе един тиган, още наденички, бекон, домати и яйца. Сложи хляб в тостера и направи прясно кафе. Сложи две чаши на масата. Когато Конрад се върна, закуската му беше почти готова. Сипа му чаша кафе и я сложи на мястото му.

— Изпий го, докато е топло. Само трябва да изпържа и едно яйце и съм готова. Как го обичаш — на очи, като слънчице. Нали така казвате вие, американците?

— Да, така казваме. Изабел…

Тя се обърна и го погледна въпросително.

— Мисля, че трябва да си тръгна днес следобед. Имате си достатъчно проблеми, за да мислите и за някакви непознати гости, които се мотаят из къщата.

Тя беше ужасена:

— Но аз мислех, че заминаваш чак утре!

— Мога да се обадя за такси и да отида до Търнхаус.

— О, Конрад, моля те, не се чувствай като натрапник…

— Сега не ви е до посетители…

— Но аз не те смятам просто за посетител. За мен си приятел. И бих се натъжила много, ако смяташ, че трябва да си тръгнеш по-рано. Но ако все пак предпочиташ, ще те разбера.

— Не че искам…

— Знам. Мислиш за нас. Но, знаеш ли, в момента ще ни се отрази добре, ако сме с приятели. Тази сутрин например. Какво щяхме да правим без теб? А съм сигурна, че и Арчи ще иска да останеш. Поне още една вечер.

— Ако наистина мислиш така, ще остана.

— Наистина го мисля. И наистина те смятам за приятел. Ти дойде като непознат в Крой, никой от нас не знаеше нищо за теб, не те познаваше. Но сега, само след няколко дена, те чувствам така, все едно съм те познавала цял живот. Надявам се, че ще се върнеш и ще ни погостуваш отново някой друг път.

— С удоволствие. Благодаря ти.

Изабел се усмихна:

— А може да доведеш и дъщеричката си. Ще й хареса и ще й се отрази добре.

— Внимавай да не се възползвам от поканата.

Изабел професионално счупи яйцето в ръба на тигана.

— Кога се връщаш при дъщеричката си?

— В четвъртък.

— А Вирджиния ще идва ли с теб?

— Не, не и сега, след като Хенри се върна. Отмени си билета и се обади на баба си и дядо си, за да им обясни. Може би ще дойдат двамата с Едмънд следващата пролет и тогава ще се съберем всички.

— Малко е разочароващо за нея, но вероятно е по-добре. По-забавно е да ходиш на почивка със съпруга си. — Тя спря, за да извади чинията му от долната част на фурната и да добави вече готовото яйце към купчината от лакомства, които вече беше натрупала. После я сложи пред него. — Сега може да се заемеш с това, както казва синът ми Хамиш. — Тя погледна часовника. — Какво ли прави Арчи? Мисля да му занеса чаша кафе. Нямаш нищо против да те оставя малко сам, нали?

— Не, добре съм. А това е най-хубавата закуска, която съм виждал.

— Заслужи си я.

* * *

Арчи бе в кабинета си — седеше в стола на баща си на бюрото, обграден от неговите вещи. Стаята гледаше на запад, поради което, въпреки че сутринта беше много слънчева, вътре изобщо не влизаше слънце. В момента той беше благодарен за тишината и самотата. От умора и отчаяние бе останал без сили. Чакаше да дойде моментът, в който щеше да е събрал достатъчно кураж, за да вдигне телефона, да набере номера в Балнайд и да се обади на Едмънд Еърд.

От мига, в който Уили Сноди най-накрая бе успял да намери думи, с които да предаде ужасната вест, Арчи изпадна в състояние на мисловно вцепенение. Някак си като насън, като в някой ужасен кошмар бе успял да направи всичко, което трябваше да се направи.

Беше събудил Изабел. Нейното присъствие и подкрепа бяха първият му приоритет. Само с нея можеше да сподели мъката си. После заедно отидоха в спалнята на Пандора, която беше разхвърляна както винаги, нещо толкова характерно за сестра му. Като че ли току-що беше излязла оттам. Именно Изабел дръпна тежките завеси и отвори всички прозорци, за да се проветри стаята от задушаващата миризма от изхабения парфюм. Именно тя видя плика на бюрото и го даде на Арчи.

И заедно прочетоха последното писмо на Пандора.

След това изпълниха неизбежните болезнени процедури. Трябваше да се обади на полицията и да чака официалния транспорт безкрайно дълго време. Полицейският лекар също бе в колата. После дългото пътуване до язовира, тъй като колата пълзеше нагоре по стръмния и неравен път. И накрая ужасната и сърцераздирателна операция по изваждане на тялото на сестра му от язовира.

Иронията в ситуацията бе неговата собствена безнадеждност. Тъкмо се бе примирил със спомените си от Северна Ирландия и ето че го сполетя нов ужас, налегна го като бреме и се загнезди в сърцето му. Гледката на Пандора, която бе изхвърлена на брега до вратите на шлюза като накисната кукла. Лицето й — безкръвно, бледо, мократа й коса — увита около шията й като копринено въже, ръцете й — слаби и побелели като плаващи клонки, полата на роклята й — оплетена в плаващи дървета, счупени клонки и тръстика.

Колко хубаво би било, ако невъзможното се окажеше възможно и той успееше да изтрие този образ от съзнанието си завинаги.

Въздъхна и придърпа писмото към себе си. Плътната тъмносиня хартия, върху която беше изписан красиво адресът на Крой, и нескопосаният почерк на Пандора, неоформен като на някое дете. Той се усмихна, защото си спомни как тя така и не си правеше труда да се научи да прави нещо като хората. Затова и накрая едва можеше да пише.

Петък вечерта

Скъпи, Арчи. Веднъж отидох на едно погребение, на което един мъж стана и прочете нещо хубаво за това, как мъртвите хора просто са се измъкнали в съседната стая и не са нещастни, не съжаляват, а вместо това продължават да се смеят на старите шеги. Ако по някаква случайност ми организираш приятно християнско погребение (а кой знае, може да си толкова ядосан, че да оставиш цялата подготовка на Изабел), би било хубаво, ако някой прочете това за мен.

Той сложи писмото на бюрото и се вторачи в стената отсреща, без да вижда какво точно гледа. Странното бе, че той знаеше точно кой пасаж е имала предвид Пандора, тъй като го бе прочел на погребението на баща си. (Но Пандора не го знаеше, защото не беше дошла на погребението.) Тъй като искаше да знае всички думи перфектно, за да не се обърка при изпълнението на това свое емоционално задължение, той бе репетирал да чете пасажа няколко пъти насаме и в крайна сметка го бе научил наизуст.

Смъртта не е нищо. Тя не се брои. Аз само съм се измъкнал в съседната стая. Нищо не се е случило. Всичко си остава абсолютно същото. Аз съм си аз, ти си си ти, а старият живот, които живяхме толкова щастливо заедно, е недокоснат, непроменен. Каквото и да сме били един за друг, продължавахме да бъдем същото. Наричай ме със старото ми добре познато име. Говори за мен по веселия начин, по който винаги си го правил. Не променяй гласа си. Не си налагай сериозност или мъка. Смей се така, както винаги се смеехме, на същите малки шеги, на които заедно се радвахме. Играй, усмихвай се, мисли за мен, моли се за мен. Нека името ми да продължи да се споменава вкъщи и да си остане част от домашната обстановка. Изговаряйте го без усилия, без мрачна сянка, надвиснала над него. Животът продължава да има същия смисъл, същото значение. Има абсолютна и ненарушена приемственост. Какво е тази смърт, освен един незначителен инцидент? Защо трябва да ме забравяте, когато не ме виждате? Аз ще ви чакам известно време някъде наоколо, точно зад ъгъла. Всичко е наред.

Всичко е наред.

Но лорд Балмерино не си беше отнел сам живота.

Арчи, аз бях практична и разумна и си направих завещание, оставих всичките си ценни притежания на теб. Може би трябва да се свържеш с адвоката ми в Ню Йорк. Казва се Раян Тиндъл — ще намериш адреса и телефона му в моя бележник. (Той е ужасно мил.) Знам, че изглеждаше така, все едно хвърлих парите си на вятъра, но все пак в банката са останали много пари, както и разнообразни акции и облигации, а дори и малко недвижими имоти в Калифорния. И, естествено, къщата в Майорка. Може да направиш каквото пожелаеш с нея — да я продадеш или да я запазиш. (Холовете са прекрасни — точно като за теб и Изабел.) Но каквото и да правиш, само се погрижи Серафина и Марио да са добре.

Иска ми се да вярвам, че ще използваш част от тези пари, за да превърнеш старите конюшни или хамбара в работилница, където да започнеш да произвеждаш онези симпатични и хитри дървени човечета, които си беше намислил, и да ги продаваш по целия свят с добра печалба. Знам, че можеш да го направиш. Просто имаш нужда от малък начален тласък и повече увереност. А ако бизнес страната на нещата ти се стори малко сложна и обезсърчителна, съм сигурна, че Едмънд ще ти помогне със съвет.

Скъпи, ужасно много съжалявам за това. Но всичко изведнъж стана толкова сложно и объркано и изисква такива усилия, че нямам енергията да се боря повече. Никога не съм била особено непоклатима и смела.

Беше странен и забавен живот.

Обожавам ви и двамата и ти пращам цялата си любов.

Пандора

„Сигурна съм, че Едмънд ще ти помогне със съвет.“

Мислите му отново се върнаха към Едмънд.

Той се сети за онова друго писмо, което пазеше през годините в шкафчето на бюрото си. Намери ключа, отключи го и извади писмото. Пликът беше от въздушните пощи, намачкан, скъсан и адресиран до него самия в Берлин. Пощенската марка беше от 1967 година.

Издърпа двата листа, които бяха надраскани със същия незрял почерк. Разгъна ги.

Скъпи Арчи, сватбата беше прекрасна и се надявам ти и Изабел да сте много щастливи и да прекарате един прекрасен меден месец в Берлин. Но ми липсваш толкова много. Всичко е ужасно, защото всички, които обичам, си заминаха. Няма с кого да разговарям. Не мога да говоря с мама и татко, защото става въпрос за Едмънд. Това не те изненадва, нали, защото сигурно си знаел. Не знам как аз не го бях разбрала по-рано, но сигурно съм го обичала цяла вечност, защото, когато го видях отново няколко дни преди сватбата, осъзнах, че никога не е имало и никога няма да има друг мъж за мен. И ужасната, трагична, непоносима мисъл, че той вече се е оженил за някоя друга. Но ние се обичаме. Мога да го напиша с главни букви. НИЕ СЕ ОБИЧАМЕ. Не мога да го споделя с никого, защото е женен за Карълайн и има дете и всичко останало. Замина при нея, но не я обича, Арчи. Обича мен и тук без него съм като болна. Имам нужда от теб толкова много, а ти си в Берлин. Той каза, че ще ми пише, но мина цял месец и нямам нито вест от него. Не мога да го понеса и не знам какво да правя. Знам, че е грешно от моя страна да разрушавам един брак, но всъщност не го разрушавам, защото той е мой много преди да стане неин. Знам, че не можеш да направиш нищо, за да ми помогнеш, но просто имах нужда да споделя. Никога не съм знаела, че Крой може да е толкова самотен, и се държа ужасно с мама и татко, но не мога да се спра. Не мога да остана тук завинаги. Мисля, че ще полудея. Мога да разкажа само на теб.

С много любов и сълзи

Пандора

Преди беше смятал това юношеско отчаяние за неизмеримо трогателно. Но сега в светлината на станалата трагедия то придоби дори по-голямо значение. Той покри очи с ръце. Вратата зад него се отвори.

— Арчи.

Беше Изабел.

— Донесох ти малко кафе.

Той не се обърна. Тя му остави горещото ароматно кафе на бюрото пред него. Обви ръце около врата му и се наведе, за да притисне бузи в неговите.

— Защо се бавиш толкова много? Какво правиш?

— Просто чета. — Той остави писмото.

Тя се поколеба и после попита:

— Писмото, което Пандора ти прати точно след сватбата ни ли?

— Да.

— Не знаех, че си го запазил. Защо си го запазил, Арчи?

— Нямах смелост да го скъсам и да го изхвърля.

— Толкова е тъжно. Горкото момиче. Обади ли се на Едмънд?

— Не, все още не.

— Не знаеш какво да му кажеш, нали?

— Не знам какво да мисля.

— Може би все още е била влюбена в него и затова се е върнала. И когато го е видяла с Вирджиния и с Алекса, и с Хенри, е осъзнала, че е безнадеждно.

Тя изговаряше на глас собствените му страхове, собствените му неизказани опасения. Той нямаше сили да ги назове, но след като Изабел го направи, това изкара общото им подозрение наяве. Почувства любов и благодарност към нея за безстрашието и разума й. Защото сега вече можеха да говорят за това.

— Да — призна той. — От това се страхувам.

— Тя беше малка магьосница, винаги омайваше, щедра и забавна. Но знаеш, че можеше да бъде и безскрупулна. Ако искаше нещо, можеше да бъде жестока, само и само да го получи. Ако си набележеше нещо, другите хора нямаха значение.

— Знам. Вината е наша. Глезехме я, угаждахме й…

— Мисля, че беше невъзможно да се държите по друг начин…

— Тя беше само на осемнайсет, когато имаха връзка с Едмънд. Той беше женен и имаше дете. Знам, че Пандора му се нахвърли, но вместо да се отдръпне, той изостави отговорностите си, захвърли ги на вятъра и се впусна във връзката им. Тя беше като огън, а той добави своето гориво към него и резултатът беше експлозия.

— Говорил ли си някога за това с Едмънд?

— Не. Едно време бих могъл, но след това, което се случи, вече не. Заради него тя избяга, заради него тя не се върна повече.

— Ти и така и не му прости, нали, Арчи?

— Не, в действителност не — тъжно си призна той.

— Затова ли се колебаеш сега? Затова ли все още не си му се обадил?

— Ако всичките ни предположения са истина, не бих бил много склонен да стоваря цялото това бреме и вина върху най-лошия си враг.

— Арчи, това не е…

Тя рязко спря и вдигна глава, вслушвайки се в шума в коридора. Зад затворената врата се чуха стъпки, които се приближаваха.

— Мамо! — Беше Люсила.

— В кабинета сме.

Вратата се отвори с трясък.

— Може ли да вляза? Надявам се, не ви прекъсвам?

— Не, разбира се, че не, миличка. Влез.

Люсила затвори вратата след себе си. Изглеждаше така, все едно бе плакала, но бе избърсала сълзите си. Арчи й подаде ръка и тя я пое и го целуна по бузата.

— Толкова ужасно много съжалявам — каза.

Тя стоеше до ръба на бюрото с лице към родителите си.

— Трябва да ви кажа нещо. А то е много тъжно и се надявам, че няма да се разстроите още повече…

— За Пандора ли?

— Да, разбрах защо се е самоубила. — Те гледаха дъщеря си в очакване. — Разбирате ли… била е в терминален стадий на рак.

Гласът й беше тих, но доста твърд и спокоен. Изабел погледна Люсила в лицето и зад младежките й черти видя голямата й вътрешна сила. Разбра, че макар и на деветнайсет, изведнъж бе пораснала и детето в нея беше изчезнало завинаги. Люсила никога повече нямаше да бъде дете.

— Рак ли?

— Да.

— Откъде разбра?

— Когато с Джеф отидохме на гости в Майорка, следобеда, когато пристигнахме, заварихме един мъж в къщата — Карлос Макая. Разказвала съм ви за него. Той беше много привлекателен и ние с Джеф бяхме убедени, че й е любовник. Но той е бил нейният лекар. Именно Джеф ми напомни за него и предложи да му звъннем, в случай че знае нещо повече. Открихме номера му в тефтерчето с адреси и телефони на Пандора и тогава осъзнахме, че той е бил неин лекар, а не просто приятел. Затова се обадихме в Майорка и говорихме с него. Той ни разказа всичко.

— Грижел ли се е за нея?

— Да, но май е открил, че това е доста трудна и неблагодарна задача. Разбрал е, че нещо не е наред, когато е започнала да отслабва толкова много, но му е било много трудно да я накара да ходи на преглед. А дори когато успявал да я убеди, тя или не е ходела навреме, или изобщо не се е появявала. Докато успее да я вкара в хирургичния си кабинет, болестта се е била разпростряла. Освен това е открил бучка в едната й гърда. Направил е биопсия и я е изпратил в болницата в Палма за патологични изследвания. Оказало се, че е злокачествена и че най-вероятно е метастазирала. Затова е отишъл да види Пандора и да й каже, че трябва да се подложи на операция, на мастектомия, и после на химиотерапия. Именно за това са говорили в деня, в който пристигнахме ние с Джеф. Но тя решително му отказа. Казала, че за нищо на света нямало да се подложи на операция, да изтърпи последващото лечение, лъчевата терапия, химиотерапията. Той не можел да й обещае, че ще оздравее, тъй като шансовете й наистина са били малки… предполагам, че болестта е била напреднала твърде много… Но й е казал, че не й остава много живот, ако направи нещата по своя си начин.

— Боляло ли я е?

— Малко. Тя взимаше лекарства. Доста силни. Затова беше и винаги така изтощена. Не мисля, че това я мъчеше много, но с времето можеше да стане много зле.

— Рак. — Арчи каза думата и в гласа му се усети фатализъм. Краят. Чертата под колоната от числа. — Не съм и подозирал. Ни най-малко не съм подозирал. Но трябваше да предположим. Нищо не знаехме за нея. А трябваше да знаем…

— О, татко…

— Защо не ни е казала… Ние можехме да помогнем…

— Не, ти не би могъл да помогнеш. А и тя никога не би ти казала. Не виждаш ли, последното, което е искала, е било вие с мама да знаете. Тя желаеше единствено да се върне в Крой и всичко да бъде както преди. Септември. Партита, малко шопинг в Релкърк и поток от хора, които идват и си отиват, къща, пълна с гости. Никаква тъга. Без разговори за смърт. Това е, което ти й даде. Танците на Верена бяха идеалният повод Пандора да дойде вкъщи и да завърши това, което тя сякаш е планирала през цялото време.

— Докторът знаеше ли това?

— Не и със сигурност. Но каза, че никога не би й разрешил пътуването през Испания и Франция, ако не бяхме ние с Джеф.

— Но е предполагал какво си е била наумила?

— Не знам. Не бих могла да питам. Предполагам, че е знаел. Той я познаваше много добре. И мисля, че беше силно привързан към нея.

— Тогава защо така лесно я е пуснал да пътува? — попита Арчи.

— Не трябва да обвиняваш Карлос, татко. Той е направил всичко възможно, за да я убеди да отиде в болница, да я накара да се възползва от своя последен шанс, колкото и малък да е бил той. Но тя е била непреклонна.

— И тя се прибра, за да умре?

— Не само. Тя си дойде, за да бъде с теб, да бъде в Крой. Да ни даде всичкото си хубаво време и любими дарове, да ни накара да се усмихваме. Тя се върна към своето детство и към местата, които помни и обича. Къщата, долчинката, хълмовете, езерото. Ако се замислиш, е било много смела постъпка. Но това не прави нещата по-лесни за теб. Съжалявам. Мразя се, че ти го казвам. Само се надявам да стане поне малко по-лесно за разбиране. — Люсила почувства неизказаното в мислите. След това каза с глас, който беше толкова силен и внезапно разколебан: — Разбирането не помага много. — Изабел видя как лицето й се набръчка като на дете и очите й се напълниха със сълзи, преляха и потекоха по бузите й. — Тя беше толкова мила с Джеф и мен… ние прекарахме толкова хубаво времето заедно… и сега сякаш цялата светлина от живота ни изчезна…

— О, скъпа! — Изабел не можеше да понесе това. Тя обгърна слабите и натежали рамене на дъщеря си. — Знам. Толкова съжалявам. Била си толкова смела… но не си сама, защото тя липсва на всички ни. Мисля, че трябва да сме благодарни, че тя се върна тук. Колко ли ужасно щеше да бъде, ако изобщо не я бяхме видели. Ти ни я доведе, макар и само за кратко…

След малко Люсила се поуспокои и спря да плаче. Изабел й подаде носна кърпичка. Тя си изтри сълзите и каза:

— Надявам се това да са последните сълзи. Виждаш ли, Джеф ме помоли да отида в Австралия с него, а аз не искам да тръгна. По някакви идиотски причини, които ме карат и да плача…

— О, Люсила…

— Смятам да остана вкъщи за малко. Ако ти и татко ме приемете.

— Няма друго, на което бихме могли да се зарадваме повече.

— Аз също.

Люсила дари майка си с насълзена усмивка, издуха носа си за последен път и се изправи, като каза:

— Ще ви оставя. Моля те, татко, ела и закуси. Ще се почувстваш по-добре.

— Ще дойда — обеща й той.

Тя стигна до вратата.

— Със сигурност няма да устоите с Джеф на бекона, който ще приготвя. — Тя се усмихна. — Не се бавете.

— Няма, скъпа, благодаря.

Тя си тръгна. Изабел се приближи до френския прозорец, през който се виждаха просторната градината, поляната за крокет и скърцащият стар люлеещ се стол. Слънцето още не беше огряло тревата. Все още бе влажно от нощната роса. Златистожълтите листа скоро щяха да опадат и да оголят клоните на брезите.

— Бедната Пандора. Но мисля, че разбирам — каза тя.

Погледна към хълмовете и видя, че от запад се носеха дъждовни облаци. Слънце в седем, дъжд в единайсет.

— Арчи.

— Да.

— Това оправдава Едмънд, нали?

— Да.

Тя се извърна от прозореца. Той я гледаше и тя му се усмихна.

— Мисля, че вече трябва да му се обадиш. Сега е времето за прошка. Всичко свърши, Арчи.

* * *

Задъхана след изкачването на хълма, Еди бързаше по пътеката към Пенибърн, макар че беше събота — един от няколкото дни през седмицата, които пазеше за себе си. Тогава тя се грижеше за къщичката си, занимаваше се с градината, чистеше шкафовете, готвеше. Тази сутрин просна прането навън заради слънчевото време и се отби до магазинчето на госпожа Исхак за някои дреболии и днешния вестник. Купи и изданието на „Приятели на хората“, както и кутия шоколадови бонбони за Лоти, тъй като смяташе да хване следобедния автобус за Релкърк и да посети бедната си братовчедка в болницата. Чувстваше се зле заради нея, но бе и леко раздразнена, защото Лоти беше откраднала новата й лилава жилетка. В полицията не можеше да знаят чия е жилетката, но Еди беше твърдо решена да си я вземе. Щеше да я изпере хубаво, преди да я облече отново. Бедната Лоти. Може би освен списанието и шоколадовите бонбони можеше да занесе и малко димитровчета от градината. Не че щяха да й се отблагодарят за усилията, но все пак щеше да успокои собствената си съвест. Само защото нещата се бяха толкова объркали за Лоти, сърце не й даваше да зареже бедната душа.

Беше добре организирала всичко. Но тогава, тъкмо когато претопляше една тенджера с бульон, се отби Едмънд да я види. Беше дошъл направо от Пенибърн, като преди това бе минал през Крой. Донесе ужасни новини и след като Еди ги чу, всичките мисли за Лоти изхвърчаха от главата й. Денят й се беше разпаднал на парченца от разигралата се трагедия. Тя събра късчетата, които бяха останали, и се опита да ги залепи, само че сега всичко беше с различна форма, всичко бе различно. Странно усещане. Беше разстроена.

От време на време четеше във вестника за някое семейство, което тръгва на невинно пътешествие с колата, за да се види може би с приятели или просто да се полюбува на красивата природа в околностите, а всъщност загубва живота си в някакъв нелеп инцидент — верижна катастрофа на магистралата с мъртви шофьори зад волана и с разпокъсани на парчета по целия път коли. Сега тя се чувстваше, ако не участник, то поне свидетел на такова бедствие и стоеше там, заобиколена от всичките останки, мислейки си, че трябва да има какво да направи, за да помогне.

— Съобщих на майка ми — й бе казал Едмънд. — Но тя е сама. Помолих я да дойде в Балнайд за обяд, а после да прекараме заедно следобеда, но тя ми отказа. Просто иска да бъде сама.

— Ще отида при нея.

— Ще съм ти много благодарен. Ако има някой в целия свят, с когото би искала да бъде сега, това си ти.

Така че Еди махна тенджерата със супата от печката, облече палтото си и обу удобни обувки. В просторната си чанта сложи очилата и плетката си, после заключи къщата и тръгна за Пенибърн.

Сега вече бе там. Влезе през кухненската врата. Всичко беше подредено и чисто. Госпожа Еърд бе измила чиниите от закуската и ги беше оставила да изсъхнат. Дори беше помела пода.

— Госпожо Еърд!

Еди остави чантата си на масата и без да се съблича, мина през коридора и отвори вратата на хола.

Тя беше там. Седеше неподвижно в стола си и гледаше втренчено в камината, в която не гореше огън. Не плетеше, не шиеше гоблена си, не четеше вестник, а просто седеше. А стаята беше безмълвна и студена. Сутринта бе започнала много слънчева, но после се бе заоблачило и стаята изглеждаше странно неуютна.

— Госпожо Еърд.

Смутена, Вайълет обърна глава и Еди беше удивена, защото за първи път в живота си виждаше във Вай една изгубена, объркана и дори немощна стара жена. За момент лицето й остана безизразно, все едно не я бе разпознала. Най-накрая погледът й се избистри и се изписа изражение на неизмеримо облекчение, когато видя Еди.

— О, Еди.

Еди затвори вратата след себе си.

— Да, аз съм.

— Но защо си тук?

— Едмънд се отби да ме види. Да ми каже за Пандора. Колко ужасно нещо е направила. Каза, че си сама. Мислех, че може би малко компания ще ти дойде добре.

— Само ти, Еди. Никой друг. Той искаше да отида с него в Балнайд. Толкова мило. Но някак си не ми се ходеше много, не се чувствах достатъчно силна. Когато си с децата си, винаги трябва да изглеждаш смела и да играеш този, който утешава другите, който помага. А някак ми свърши енергията за успокояване и утешаване, не и сега, в този момент. Утре ще съм по-добре.

Еди се огледа.

— Ужасно е студено тук.

— Да, предполагам. Не бях забелязала досега. — Вайълет погледна към камината. — Станах доста рано сутринта и свърших всичко — почистих пепелта сама, сложих нови дърва и всичко. Но така и не стигнах до това да я запаля.

— Няма да отнеме много време.

Еди разкопча палтото си и го сложи на стола, после коленичи върху килимчето пред камината, като прехвърли тежестта на тялото си върху пълничките си колене, и се пресегна за кибрита. Хартията в камината бързо се запали, после разпали съчките и накрая — голямата купчина въглища. Пламъците почнаха да блещукат.

— Срам ме е, Еди. Трябваше да сме по-предвидливи, трябваше да разберем, че Пандора е болна, че може би умира. Тя беше толкова ужасно слаба, само кожа и кости. Трябваше да забележим, че нещо не е наред. Но аз бях толкова ангажирана със собствените си семейни проблеми, че така и не обърнах достатъчно внимание на Пандора, не се вгледах в нея. Може би, ако бях малко по-малко погълната от себе си, щях да усетя, че нещо не е наред. — Тя въздъхна и сви рамене. — И все пак тя си беше точно такава, каквато си е била винаги — красива, флиртуваща, забавна, омагьосваща.

— Тя винаги е била свободен характер.

Еди посегна към дървата и сложи две върху ярко горящите въглища. После с известно усилие се изправи и се настани в стола, който беше точно срещу Вайълет. Носеше най-хубавата си пола от туид и шетландската си жилетка в ярки цветове около яката. Лицето й беше поруменяло от усилията при дългата разходка нагоре по хълма. Огънят гореше, а Еди вече беше тук, от другата страна на килимчето пред камината. Затова Вайълет почувства топлина — както физическа, така и емоционална, тъй като вече не се чувстваше толкова сама и изолирана.

— Чух — каза Еди с клюкарски глас, — че я е намерил Уили Сноди.

— Да, горкият Уили. Сигурна съм, че ще прекара следващите дни мъртвопиян заради тази случка.

— Ракът е ужасно нещо. Но все пак да отнемеш собствения си живот… — Еди поклати глава. — Не мога да разбера такова нещо.

— Мисля, че всички трябва да разберем, иначе никога няма да й простим…

— … но семейство Балмерино, Люсила. Помислила ли е за тях?

— Сигурна съм. И все пак вероятно никога не е мислила твърде много за някой друг, освен за себе си. А тя бе толкова красива и привлекателна за мъжете. Малките любовни афери винаги са били вълнението в живота й. За да я разберем, трябва да се опитаме да си представим бъдещето й по начина, по който вероятно тя го е видяла. Болна, осакатена от операцията, бореща се с болестта, губеща всичката си прекрасна коса, оказвайки се непривлекателна. — Огънят вече пукаше в камината и нагоре по комина. Вайълет протегна ръце към него, за да усети удобството и топлината му. — Не, не би могла да се справи с всичко това, Еди. Не и сама, не и такава, каквото бе.

— А Едмънд? — попита Еди.

Те нямаха тайни една от друга. Това бе много приятно усещане.

— Ти видя Едмънд, Еди.

— Но той не каза много.

— Той ми каза доста неща. Естествено, че е ужасно разстроен заради смъртта на Пандора, както всички нас, но мисля, че не е по-разстроен от нас. Мисля, че сега ще е добре, защото има Вирджиния, Алекса и Хенри. Скъпият ми малък Хенри. А кой знае, може би дори Ноел Кийлинг. Имам усещането, че много скоро Ноел ще стане член на семейството.

— Наистина ли?

— Само предчувствие, Еди. Ще трябва да почакаме, за да видим. Колкото до Едмънд, той ми каза, че ще си вземе отпуска няколко дни. Иска да бъде заедно с Вирджиния и Хенри, а и, разбира се, трябва да бъде опора за Арчи Балмерино през следващите няколко дена. Ще трябва да се погрижат за доста неща. Разследването на фатален инцидент е неизбежно, а след това го чака погребение. Ще трябва да се справи и с всички онези малки непредвидими неща, които винаги изникват в такива моменти. След това, когато всичко приключи, Арчи и Едмънд планират да отидат за малко на риболов вероятно в Съдърланд. Това ме изпълва с удовлетворение. Винаги съм обичала Едмънд, Еди, но открих, че напоследък не го харесвах много. Но мисля, че сега всичко се промени. Може би е осъзнал, че всички онези малки неща от живота понякога са безкрайно по-важни от големите. И е утешително да знам, че от тази отвратителна и ненужна трагедия е излязло поне едно добро нещо — това, че Арчи и Едмънд отново са добри приятели точно както преди.

— Отне им доста дълго време — каза Еди, която както винаги беше рационална и не се боеше да каже каквото мисли. — Повече от двайсет години.

— Да, но Едмънд се държа много лошо. Мисля, че и двете го знаем.

Еди замълча за момент и после направи само един коментар:

— Майката на Алекса беше много студена жена.

Не беше особено добро извинение, но предаността, която Еди показа спрямо Едмънд, изпълни Вайълет с благодарност.

— Ти би трябвало да знаеш най-добре, нали живя с тях в Лондон. Познаваше и двамата вероятно по-добре от нас.

— Добро момиче, но студено.

Малкият позлатен часовник на Вайълет върху полицата на камината удари един часа. Еди погледна към него изненадана. Времето беше отлетяло толкова бързо.

— Я виж ти — каза тя. — Вече е един часа. Сигурно имаш нужда от нещо за хапване. Ще отида в кухнята и ще видя какво мога да намеря. Оставих тенджера телешка яхния в килера вчера. Ще я претопля. Има достатъчно и за двете. Какво мислиш? Може да хапнем тук на поднос край огъня.

— Не мога да се сетя за нещо, което би ми било по-приятно сега. Може би и по една чаша шери, за да се разведрим и двете?

Еди цъкна с език в знак на неодобрение, но все пак се усмихна. Изправи се на крака и се запъти към вратата.

— О, Еди, нали ще останеш с мен? Ще прекараме следобеда заедно и ще си говорим за едно време.

— С удоволствие. Не мисля, че съм в състояние да бъда сама днес, а и съм си донесла плетката.

Тя отиде в кухнята. След миг Вайълет чу тракане на чинии, отваряне и затваряне на вратата на килера. Утешителни и приятни звуци, благодарение на които не се чувстваше сама. Тя се изправи и се подпря на полицата на камината, докато изтръпването в коленете й изчезне. Зад часовника видя поканата, която стоеше там от няколко седмици. Сега вече бе намачкана и малко прашна от дима, който се издигаше от камината.

Госпожа Ангъс Стейнтън

У дома

За Кати

Взе я и я прочете за последен път, после я скъса на парченца и пусна късчетата в камината. Те пламнаха ярко, изгоряха и се сбръчкаха на пепел, изчезвайки.

Отиде до вратата, която водеше към градината, отвори я, спусна се надолу по стълбите и тръгна по наклонената морава. Сега, когато слънцето се бе скрило, а по небето се носеха сиви облаци, беше доста студено. По-студено, отколкото през цялата есен. Септември си отиваше и скоро щяха да започнат зимните бури.

Отиде до началото на градината и застана в процепа в живия плет, гледайки несравнимата гледка на юг — долчинката, реката, отдалечените хълмове; днес бяха мрачни, но красиви. Винаги толкова красиви. Никога нямаше да се измори от тях. Никога нямаше да се измори от живота.

Помисли си за Пандора. И за Джорди. Където и да бе сега, Джорди щеше да наглежда Пандора. Помисли си и за Еди и за първи път в главата й изникна ужасната възможност, че може би най-скъпата й приятелка щеше да си отиде преди самата нея. И тя щеше да остане без връстник, без приятел, към когото да се обърне, без човек, с когото да говори, да си спомнят заедно отминалите дни.

Тя се помоли:

— Знам, че съм ужасна егоистка, но, моля те, Господи, нека умра преди Еди, защото не мисля, че бих могла да се справя с живота без нея. Не мисля, че бих могла да се справя със старостта.

Един звук привлече вниманието й. Високо над носещите се сиви облаци. Далечен крясък, който беше натрапчив и познат. Завръщаха се дивите гъски. Това беше първият крясък, откакто заминаха в края на пролетта. Загледа се нагоре в небето и присви очи, за да ги потърси по-внимателно. Тогава облаците веднага се разкъсаха и тя успя да види птиците. Едно-единствено ято, което си проправяше път на юг. Следваше ги авангард от хиляди и вероятно вече беше на път.

Бяха подранили. През пролетта бяха закъснели, а сега се връщаха по-рано. Може би щеше да бъде много студено. Може би зимата щеше да бъде много тежка.

Но тя бе преживявала тежки зими и преди. И сега нямаше да е много по-различно. Даже щеше да е по-добре, защото по някакъв странен начин семейството й се беше възстановило, сякаш някаква сила й го беше върнала. Знаеше, че семейство Еърд са достатъчно силни заедно, за да устоят на ударите на съдбата. Това беше важно сега — че са заедно, обединени. В това беше огромната им сила. Семейството й беше оставило миналото зад себе си и не губеше вяра, че след тежката зима ги чака нова пролет.

— Госпожо Еърд.

Обърна се и видя, че Еди стои на отворената врата. Беше вързала една от престилките й върху хубавата си пола, а бялата й коса се развяваше от лекия вятър.

— Хайде, прибирай се, да хапнем.

Вайълет се усмихна и вдигна ръка.

— Идвам, Еди.

Тя вървеше… в началото бавно, а после се забърза… нагоре по моравата към къщата си.

— Идвам.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.